Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача на відшкодування моральної шкоди 150000 гривень, щомісячного відшкодування матеріальної шкоди внаслідок смерті особи, яка її утримувала в розмірі 1753.07 грн., та витрат на поховання пов"язаних зі спорудженням пам"ятника в розмірі 15450 гривень посилаючись на те, що [INFO] року близько 23 год. 30 хв. на 6 км. автодороги «Бердичів-Хмільник» внаслідок наїзду автобуса " «NEОРLАН N 116» д/н [NUMBER] під керуванням третьої особи - [PERSON] власником якого є відповідач, загинув пішохід - її син [PERSON]. В зв"язку зі смертю сина їй завдана моральна шкода, яка виражається в душевних та психологічних стражданнях, які призвели до великого нервового стресу, і викликали у неї важку хворобу у вигляді інсульту, у зв'язку з чим вона стала інвалідом І групи, та на теперішній час потребує постійної сторонньої допомоги. Відшкодування понесених нею моральних, фізичних, психічних і душевних переживань і страждань, непомірно великих втрат немайнового характеру вона оцінює в грошовому еквіваленті в розмірі 150000 грн.. Оскільки на день смерті вона була пенсіонеркою, син постійно проживав з нею, та утримував її, середньомісячний його заробіток складав 3506,13 грн., а тому з вирахуванням його частки сума шкоди, яка підлягає щомісячній компенсації становить 1753,07 грн.. Крім того, вона понесли витрати на виготовлення пам"ятника сину в розмірі 15450 грн. Добровільно відшкодувати зазначені кошти відповідач не бажає. В судовому засіданні позивачка і її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи в судове засідання не з"явився без поважних причин. Представник відповідача - в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Третя особа - [PERSON] будучи належним чином повідомленим, про день та час розгляду справи в судове засідання не з"явився без поважних причин Вислухавши пояснення сторін, з"ясувавши обставини справи, та дослідивши зібрані докази по справі на засадах змагальності у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Встановлено, що [PERSON] - позивачка по справі, є матір"ю [PERSON], який загинув [INFO] року близько 23 год. 30 хв. на 6 км. автодороги «Бердичів-Хмільник» внаслідок наїзду автобуса «NEОРLАН N 116» д/н [NUMBER] під керуванням - [PERSON]. Факт смерті підтверджується свідоцтвом про смерть [PERSON]. За даним фактом відомості про подію були внесені до ЄРДР за №12012060050000158 від 05.12.2012 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Постановою від 21.04.2013 року кримінальне провадження відносно [PERSON] було закрите за відсутності в його діях ознак кримінального правопорушення. Відповідно до ч.2 ст.168 ЦК України батьки мають право на відшкодування моральної шкоди, завданної смертю фізичної особи. У разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні. Шкода відшкодовується батькам, які досягли пенсійного віку,- довічно ( ст. 1200 ЦК України ). Шкода, завдана джерелом підвищенної небезпеки, відшкодовується особою яка на відповідній правовій підставі ( право власності, інше речове право, договір оренди, підряду тощо ) володіє транспортним засобом. ( ч. 2 ст. 1187 ЦК України ). Статтею 1187 ЦК України встановлено відповідальність за завдання шкоди особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Вирішуючи питання про притягнення тієї чи іншої особи до відповідальності за ст. 1187 ЦК України, слід визначити дві основні ознаки володільця: юридичну та матеріальну (фактичну). Юридична ознака володільця полягає в тому, що володільцем визнається тільки та особа, яка на відповідних правових підставах володіє об'єктом, діяльність з яким створює підвищену небезпеку. У свою чергу матеріальна або фактична ознака володільця джерела підвищеної небезпеки означає, що особа повинна здійснювати фактичне володіння (експлуатацію, використання, зберігання, утримання) небезпечними об'єктами. У разі, якщо управління небезпечним об'єктом передається третій особі без належного юридичного оформлення (наприклад, управління транспортним засобом без оформлення довіреності), вважається, що об'єкт не виходить із володіння його безпосереднього володільця, і саме він нестиме відповідальність за заподіяну шкоду. Тобто, як правило, обидві ознаки володільця небезпечного об'єкта повинні мати місце, крім випадків, передбачених законом. Як вбачається з матеріалів справи, а також із встановлених у рішенні апеляційного суду Житомирської області від 03 лютого 2014 року обставин, власником автобуса«NEОРLАН N 116» д/н [NUMBER] є [PERSON], який 04.04.2012 року надав довіренність на керування транспортним засобом ТДВ " Денисівка ", яке має ліцензію на внутрішні перевезення пасажирів автобусами. 04.04.2012 року ТДВ " Денисівка " отримало тимчасовий реєстраційний талон. Разом з тим, встановлено, що директор ТДВ " Денисівка " за заявою від 01 листопада 2012 року дозволив відповідачу [PERSON] вилучити автобус з гаража підприємства, який [PERSON] прийняв за актом прийому - передачі від 02.11.2012 року. Допитаний як свідок в суді апеляційної інстанції [PERSON] показав, що на підставі його заяви від 01.11.2012 року, він 02.11.2012 року отримав від ТДВ " Денисівка " належний йому автобус, який за його проханням [PERSON] перегнав у м. Київ для заміни коробки передач, і таким чином керуючи автобусом 02 листопада 2012 року при переїзді із м. Чернівці до м. Києва та 03.11.2012 року- з м. Києва до м. Чернівці [PERSON] виконував його доручення і діяв в його інтересах. За таких обставин, за відсутності доказів того, що ТДВ " Денисівка " є орендарем належного [PERSON] автобуса та володільцем джерела підвищенної небезпеки на час виникнення ДТП, згідно рішення апеляційного суду Житомирської області від 03.02.2014 року в позові [PERSON] до ТОВ " Денисівка " про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено за безпідставністю. Отже в судовому засіданні було встановлено, що тягар цивільної відповідальності у таких випадках має нести власник автобуса - відповідач [PERSON], як володілець джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. При цьому відповідно до ч.3 цієї ж статті розмір грошового відшкодування визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З положень п. 1 ст. 1167 ЦК України вбачається, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею і моральна шкода, в тому числі завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1167 ЦК України). Вирішуючи питання про відшкодування позивачці моральної (немайнової) шкоди, суд виходить з принципу справедливості, розумності та виваженості. При цьому враховує те, що позивачка в зв"язку з втратою сина, понесла моральні страждання, які призвели до великого нервового стресу, і викликали у неї важку хворобу у вигляді інсульту, у зв'язку з чим вона стала інвалідом І групи, та на теперішній час потребує постійної сторонньої допомоги. що підтверджується довідкою до акту огляду СЕК серії 10 ААБ, № 240204, виписним епікризом, довідкою міської поліклініки. Визначаючи суму грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд враховує, що життя людини є найвищою соціальною цінністю, позивачка зазнала моральних страждань через втрату рідної людини, а тому на підставі ст. 1167 ЦК України така шкода підлягає відшкодуванню , і з урахуванням наведених норм права та встановлених судом обставин справи, виходячи з принципів розумності та справедливості, вважає що розумним і справедливим розміром морального (немайнової) відшкодування шкоди в грошовому вираженні буде - 100000 гривень, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню . При цьому суд враховує те, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 1193 ЦК України вина потерпілого у формі грубої необережності може бути підставою для зменшення розміру відшкодування. Однак, ч.3 ст.1193 ЦК України встановлює виключення із загального правила врахування вини потерпілого при визначенні розміру відшкодування. Даною нормою встановлюються випадки, коли умисел або груба необережність потерпілого взагалі не беруться до уваги: у разі відшкодування витрат, передбачених ч.1 ст. 1195 ЦК; у разі відшкодування шкоди, завданою смертю годувальника; у разі відшкодування витрат на поховання. У перелічених випадках шкода відшкодовується у повному обсязі, не зважаючи на наявність вини потерпілого у будь-якій формі. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами) шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення щомісячного відшкодування завданої позивачу матеріальної шкоди внаслідок смерті особи яка її утримувала, суд виходить з положень ст. 1200 ЦК України з якої вбачається , що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім'ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п'яти років після його смерті. Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів. Відповідно до ч. 1 ст. 1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. Згідно п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" право на відшкодування шкоди заподіяної втратою годувальника мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого, незалежно від родинних зв'язків, або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, непрацездатні члени сім'ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв'язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи. Крім того у відповідності до п. 21 зазначеної постанови непрацездатним особам, які знаходились на утриманні померлого і мають право на відшкодування у зв'язку з його смертю, відшкодування визначається у розмірі середньомісячного заробітку померлого за відрахуванням частки, що припадала на нього самого і працездатних осіб, які знаходились на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. У такому ж порядку визначається розмір страхових виплат із цієї підстави, а в разі смерті потерпілого, який сам одержував зазначені виплати й не працював, розмір страхових виплат утриманцям визначається із суми таких виплат померлому та його пенсії. Аналізуючи наведені норми законодавства, суд вважає, обгрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача шкоди спричиненої втратою годувальника, оскільки з матеріалів справи вбачається, що померлий - [PERSON] перебував перед смертю в трудових відносинах з Бердичівським лінійним виробничим управлінням магістрального газопроводу, та отримував заробітну плату, що підтверджуються довідкою, доглядав та утримував позивачку, що підтверджується довідкою ОСББ „ Єдина родина", і таке відшкодування визначається у розмірі середньомісячного заробітку померлого за відрахуванням частки, що припадала на нього самого і працездатних осіб, які знаходились на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. Враховуючи положення ч. 1 ст. 11 ЦПК України з яких вбачається, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог, тому суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки щомісячне відшкодування завданої їй матеріальної шкоди внаслідок смерті особи, яка її утримувала, в розмірі 1753 гривні, довічно. Що стосується позовних вимоги про стягнення з відповідача витрат на спорудження пам"ятника, то суд вважає, що позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню, оскільки відповідно до частини першої ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов"язання відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам"ятника, ці витрати. Як вбачається з матеріалів справи, витрати на спорудження пам"ятника понесла позивачка у розмірі 15450 грн., що стверджується накладною №1 від 10 червня 2013 року розрахунку вартості памятника. Згідно ст. 88 ЦПК України, суд також стягує з відповідача на користь держави судовий збір.

Outcome: approved