Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Рівненської міської ради про надання благоустроєного житла у вигляді окремої квартири в м. Рівне на склад сім»ї з шести осіб у межах норми жилої площі та додаткової жилої ( 10 кв.м.) площі, що відповідає встановленим санітарним та технічним вимогам, з урахуванням жилої площі 29,8 кв.м. у належній їй на праві власності квартирі [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та пояснила, що 03.01.1994 року наказом голови Рівненського обласного суду , її було переведено на посаду судді Рівненського обласного суду, а постановою Верховної Ради України від 18 березня 2004 року обрано безстроково на посаду судді апеляційного суду Рівненської області. Їй на праві власності належить квартира [ADDRESS], житловою площею, 29,8 кв.м., в якій зареєстровано шестеро осіб. Рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради від 10 жовтня 2006 року за № 200 її взято на квартирний облік з 25 вересня 2006 року за списком позачергового одержання житла на склад сім»ї з шести осіб. На квартирному обліку перебуває і по даний час. Відповідачем до даного часу не надано їй житла у відповідності до вимог чинного законодавства, а саме: Закону України " Про статус суддів", "Порядку забеспечення суддів Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів, затвердженого Постановою КМ України від 03.08.2005 року № 707, ст.ст. 5,15 ЖК України. Просить суд задовольнити позов та зобов»язати відповідача надати їй благоустроєне житло у вигляді окремої квартири в м. Рівне на склад сім»ї з шести осіб у межах норми жилої площі та додаткової жилої ( 10 кв.м.) площі, що відповідає встановленим санітарним та технічним вимогам, з урахуванням жилої площі 29,8 кв.м. у належній їй на праві власності квартирі [ADDRESS]. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та в обгрунтування своєї позиції пояснила, що дійсно позивач перебуває на квартирному обліку позачергового житла, про те вільного житла у виконкому Рівненської міської ради немає. Крім того вказує, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості . Це правило поширюється і на осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень, в тому числі і судді, призначені на роботу в іншу місцевість та у зв»язку з цим включені виконкомом місцевої ради в окремий список, які мають право на позачергове отримання житла. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, повно, всебічно та об»єктивно дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, що мають значення для справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст..ст. 10,60 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи , які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідженні та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених ст.. 61 цього Кодексу. Згідно ст.. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з ст.. 3 ЦПК України та ст.. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності. Так судом встановлено, що Постановою Верховної Ради України від 23 грудня 1993 року за № 3775-ХІІ [PERSON] обрано суддею Рівненського обласного суду. На підставі наказу голови Рівненського обласного суду від 03 січня 1994 року за № 1 [PERSON] переведено на посаду судді Рівненського обласного суду. 16 січня 1995 року наказом № 1 голови Рівненського обласного суду у зв»язку з обміном паспорта на прізвище чоловіка - [PERSON] змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON]. Постановою Верховної Ради України від 18 березня 2004 року за № 1633-ІУ [PERSON] обрано безстроково на посаду судді апеляційного суду Рівненської області. Судом також встановлено, що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS], загальною площею 29,8 кв.м., що підтверджується витягом з реєстрації про право власності на нерухоме майно від 01 серпня 2005 року № 7931220. 10 жовтня 2006 року рішенням виконавчого комітету Рівненської міської ради за № 200 позивача взято на квартирний облік, з 25 вересня 2006 року за списком позачергового одержання житла у складі сім»ї з шести осіб площею 91,9 кв.м. ( з урахуванням 10 кв.м. додаткової жилої площі. На квартирному обліку позивач перебуває і по даний час, а тому вказану обставину не заперечує представник відповідача. Відповідно до довідки ЖКП « Галицьке» від 21 березня 2014 року за № 912, в квартирі [ADDRESS], окрім [PERSON], зареєстровані та проживають п»ятеро осіб чоловік [PERSON], син [PERSON] та члени його сім»ї дружина [PERSON], малолітні [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Виходячи з наданих доказів, суд вважає, що [PERSON] потребує поліпшення житлових умов. Згідно ст.. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України ( ст.. 4 цього Кодексу). Відповідно до положень ч.ч. 1,2,6 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до [PERSON] України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені [PERSON] та Законами України. З ст..ст. 57-59 ЦПК України вбачається, що доказами, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими доказами доказування. Як слідує з ст.. 6 [PERSON] України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією [PERSON] межах і відповідно до Законів України. Згідно ст.. 8 [PERSON] України, в Україні визначається і діє принцип верховенства права. [PERSON] України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі [PERSON] України гарантується. Статтями 21,22,24 [PERSON] України встановлено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією [PERSON], не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Відповідно до ст.. 48 [PERSON] України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім»ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Згідно ст.. 55 [PERSON] України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яким є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 68 [PERSON] України встановлено, що кожен зобов»язаний неухильно додержуватися [PERSON] України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтею 6 « Право на справедливий суд» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підписаною 04.11.1950 року, ратифікованою Україною 17.07.1997 року, яка набрала чинності для України 11.09.1997 року встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов»язків цивільного характеру. Як слідує з ст..ст. 126,130 [PERSON] України, незалежність і недоторканість суддів гарантується [PERSON] і законами України. Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. Питання про забезпечення житлом судді повинно вирішуватись на підставі нормативно-правових актів, які були чинні на час його обрання суддею. За змістом ч. 7 ст. 44 Закону України « Про статус суддів», яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин не пізніше як через шість місяців після обрання суддя Конституційного суду, Верховного Суду, Вищого спеціалізованого суду, апеляційного та місцевого суду, який потребує поліпшення житлових умов, забезпечується благоустроєним житлом у вигляді окремої квартири чи будинку або службовим житлом за місцем знаходження суду. У разі незабезпечення судді благоустроєним житлом у зазначені строки суд за рахунок державного бюджету може придбати квартиру або будинок за ринковими цінами і передати їх у користування судді. Порядок фінансування судів для цієї мети, а також порядок розрахунків з Державним бюджетом органу державної виконавчої служби, який своєчасно не надав судді житло, визначається КМ України. Положення ч. 8 цієї статті встановлюють також право судді на додаткову житлову площу відповідно до правил ст.. 49 ЖК України. Суддя має право на додаткову площу відповідно до ст.. 49 ЖК України. Як встановлено судом, позивач перебуває на обліку на позачергове отримання житла з 25.09.2006 року на підставі ЗУ « Про статус суддів», Порядку забезпечення суддів Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів, затвердженого Постановою КМ України від 03.08.2005 року № 707, ст..ст. 5,15 ЖК України, рішенням виконкому Рівненської міської ради від 10.10.2006 року за № 200. Згідно з Положенням про Державну судову адміністрацію України, затвердженого Указом Президента України від 03 березня 2003 року № 182\\2003, Державна судова адміністрація здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, вживає заходів щодо забезпечення суддів благоустроєним житлом. Постановою КМ України від 03 серпня 2005 року № 707, затверджено Порядок забезпечення житлом суддів Апеляційного суду України, апеляційних і місцевих судів, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин. Пункти 2 та 4 зазначеного Порядку визначають, що суддя, щодо якого прийнято рішення про взяття на облік для забезпечення житлом, письмово повідомляє про це місцевий орган виконавчої влади. Копія рішення місцевого органу виконавчої влади про надання судді житла надсилається Державній судовій адміністрації для ведення обліку. У разі, коли місцевий орган виконавчої влади у 6-ти місячний строк не забезпечили житлом суддю, який потребує поліпшення житлових умов, суд на підставі його заяви за погодженням з Державною судовою адміністрацією може прийняти рішення про придбання житла за рахунок коштів державного бюджету та передачу його у користування судді. Для забеспечення суддів благоустроєним житлом Державна судова адміністрація та її територіальні управління ( стосовно суддів місцевих судів) ведуть контрольні списки суддів, які потребують поліпшення житлових умов, та суддів, які забезпечені житлом, і вносять місцевим органам виконавчої влади пропозицію щодо забезпечення суддів житлом. Взяття, перебування та зняття з обліку суддів здійснюється виконавчими комітетами рад за місцем роботи відповідно до житлового законодавства. Статтею 30 ЗУ « Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено особливості повноважень виконавчих органів міських рад у галузі житлово-комунального господарства. Зокрема, до цих повноважень належать облік громадян, що відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов, розподіл та надання відповідно до законодавства житла, яке належить до комунальної власності. Відповідно до вимог ст.. 5 ЖК України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів, а згідно з п. 6 ст. 15 вказаного Кодексу до компетенції виконавчого комітету міської Ради відноситься прийняття рішень про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради. Отже передумовою для надання житла суддям є, зокрема рішення органу місцевого самоврядування. Суд, приходить до переконання, що впродовж дев»яти років відповідач не виконав покладений на нього спеціальним законом обов»язок та не забезпечив, [PERSON], як суддю, житлом протягом шести місцяв з дня перебування на обліку на отримання житла, мотивуючи відсутністю такого житла у його розпорядженні. Ухвалою суду від 01.12.2015 року було зобов"язано представника відповідача надати докази, викладені у клопотанні позивача, зокрема щодо надходження щорічно та перебування у його розпорядженні житла у період з 2006 року по даний час, у якому порядку вказане житло було надано, яким конкретно особам та з яких черг , із зазначенням терміну перебування їх на обліку на отримання житла, надати суду для огляду книгу обліку видачі ордерів за вказаний період. Однак всупереч вимогам ст..ст. 10,11,57-60 та ст. 137 ЦПК України, останній таких доказів суду не надав. Таким чином , відповідачем не спростовано доводів позивача про порушення ним прав [PERSON] на отримання житла згідно з вимогами закону та не доведено, що позивач вимагає надання їй житла позачергово перед усіма іншими позачерговиками. Також суд вважає, що представником відповідача не надано належних та допустимих доказів, на підтвердження обставин щодо надання житла особам, що перебувають на обліку на отримання житла поза чергою раніше 25.09.2006 року, виключно у відповідності до списків таких осіб, без порушень прав останніх та відповідно до кількості квартир які щороку надходили та перебували у розпорядженні виконкому Рівненської міської ради. Так, допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON], начальник відділу обліку житла виконкому Рівненської міської ради, пояснила, що позивач перебуває на обліку на отримання житла позачергово, жилою площею від 25,8 кв.м. до 62,1 кв.м. Згідно списку інвалідів війни у кількості 56-ти осіб, з них лише 13 осіб перебували на обліку до 25.09.2006 року. Свідок також вказала, що списки осіб, які перебували на обліку до 25.09.2006 року, щомісячно оновляються у зв»язку із вибуттям де-яких осіб у зв»язку зі смертю або отримання ними житла, а тому такі списки неможливо надати. Крім того, протягом перебування на обліку позивача, житло надавалось особам, які не лише були взяті на облік на позачергове отримання житла після позивача і не мали статусу осіб, зазначених у абз.2 ч. 1 ст. 46 ЖК України, а й особам з інших черг. Також свідок вказала, що позивачу не пропонувалось інше житло меншою площею, оскільки це було б порушенням чинного законодавства. Відповідно до положень ст.. 360-7 ЦПК України - висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України від 07 травня 2012 року у справі № 21-292а11, яка є обов»язковою для всіх суб»єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить норму матеріального права, яка застосована неоднаково судом ( судами) касаційної інстанції у подібних правовідносинах, та для всіх судів України. Ця позиція вказує на те, що обов»язок забезпечити житлом суддю, який потребує поліпшення житлових умов, покладений на місцеві органи виконавчої влади за місце роботи судді. Верховний Суд України посилаючись на положення ст..ст. 126,130 [PERSON] України, ст.. 14 Закону України від 07 лютого 2002 року за № 3018-ІІІ, ч. 7 ст. 44 ЗУ від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ « Про статус суддів», а також Порядок забезпечення житлом суддів Апеляційного суду України, апеляційних і місцевих судів затверджений Постановою КМ України від 03 серпня 2005 року № 707 , ( які були чинними на час виникнення спору) зазначив про те, що обов»язок забезпечити житлом суддю, який потребує поліпшення житлових умов, покладений на місцеві органи виконавчої влади за місце роботи судді, а дії ДСА та її територіальних управлінь із забезпечення суддів житлом є додатковими у разі не вирішення цього питання органом місцевої виконавчої влади. Безспірним є застосування до спірних правовідносин дію ЗУ « Про статус суддів» та Порядку забезпечення житлом суддів Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів, що затверджений Постановою КМ України від 03.08.2005 року за № 707, оскільки зазначені нормативні акти діяли з моменту призначення позивача суддею, тобто протягом часу коли відповідач був зобов»язаний забезпечити позивача житлом. Так, відповідно до ч. 1 ст. 58 [PERSON] України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом»якшують або скасовують відповідальність особи. Офіційне тлумачення вказаної статті міститься у рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року у справі № 1-рп\\99, згідно з п. 2 якого дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Однак у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 року по справі № 6-390цс15 викладена правова позиція згідно з якою , » за загальним правилом, викладеним у ст.. 43 ЖК Української РСР, громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Це правило поширюється і на осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень, в тому числі і судді, призначені на роботу в іншу місцевість та у зв»язку з цим включені виконкомом місцевої ради в окремий список осіб, які мають право на позачергове отримання житла. Перелік категорій осіб, які мають переваги в одержанні жилих приміщень перед іншими категоріями поза черговиків міститься в абзаці 2 ч. 1 ст. 46 ЖК Української РСР і судді до них віднесені». Висновок Верховного суду України, викладений у вказаній постанові зводиться до того, що судді як і інші позачерговики перебувають в одній черзі на отримання житла для поліпшення житлових умов. Однак, оцінюючи в сукупності докази, суд прийшов до переконання, про можливість відступити від вказаної правової позиції Верховного Суду України виходячи з наступного: Статтями 43,45 ЖК України встановлено загальний порядок надання особам житла, які потребують поліпшення житлових умов , а також першочергове надання житла. Стаття 46 ЖК « Позачергове надання житла» визначає категорії осіб, яким житлові приміщення надаються позачергово, тобто вони мають переважне право перед усіма іншими категоріями осіб на позачергове отримання житла встановлені законом ( відповідними спеціальними законами). Так, відповідно до ч.ч. 2,3 даної статті поза чергою жиле приміщення може надаватися також в інших випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Громадяни, які мають право на позачергове одержання жилих приміщень, включаються до окремого списку. Аналізуючи вказану статтю, суд приходить до висновку, що нею не встановлено черговість надання житла зазначеним у ній особам, а тільки зазначено право на включення таких осіб до окремого списку. Отже, підставою для складання списків осіб вказаних категорій, за цією статтею, є перелік осіб, у яких наявне право на позачергове надання їм житла у строки, встановлені законом ( відповідними спеціальними законами) та дата їх включення в окремий список. Вказана норма також зафіксована в п.п. 37-38 « Правил обліку громадян, які потребують покращення жилих умов, і надання жилих приміщень в Українській РСР». Виходячи зі змісту вказаних норм ЖК, черговість надання житла встановлена лише ст. ст. 43,45 ЖК України, проте навіть частиною 5 ст. 43 ЖК передбачена можливість надання переваги в строках одержання жилих приміщень окремим категоріям громадян, які перебувають у загальній черзі. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 46 ЖК України , поза чергою жиле приміщення надається: інвалідам Великої Вітчизняної війни і прирівняним до них у встановленому порядку особам протягом двох років з дати прийняття рішення про включення їх до списку на позачергове одержання жилого приміщення , а з них інвалідам першої групи з числа учасників бойових дій на території інших держав протягом року з визначенням переважного права інвалідів Великої Вітчизняної війни і прирівняних до них у встановленому порядку осіб на одержання жилих приміщень перед всіма іншими категоріями поза черговиків. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] стосуються не вимог про надання останній позачергового житла перед іншими категоріями поза черговиків, що пов"язане з обов"язком відповідача та датою взяття на облік ( що засвідчує лише право позивача на правомірність надання житла, а також, що житло має бути надано не у загальному та не у першочерговому порядку), а з датою постановлення позивача на облік та зі строком надання житла ( протягом шести місяців), який встановлений спеціальним Законом України « Про статус суддів» . Також на думку суду вимоги позивача стосуються надання їй житла, яке виконком Рівненської міської ради зобов»язаний надати це житло протягом шести місяців з дня включення у списки на отримання житла, однак відповідач не надає протягом дев»яти років, тобто не виконує свій обов»язок. Та обставина, щ о абзацом 2 ч. 1 ст. 46 ЖК України серед осіб, які мають право на отримання житла поза чергою визначено іще одну категорію осіб, які мають право на отримання житла позачергово перед всіма іншими категоріями поза черговиків, не спростовують підставності вимог позивача та не свідчать про відсутність порушення відповідачем протягом дев»яти років права позивача, встановленого спеціальним Законом України « Про статус суддів», де не звільняє останнього від його обов»язку, встановленого вказаним законом, надати позивачу таке житло. Також суд приходить до висновку, що ані норми ст.. 43, ані норми ст.. 46 ЖК України не можуть скасувати норми, встановлені діючим на час виникнення спірних правовідносин Законом України « Про статус суддів», який має вищу юридичну силу, ніж ЖК України і відповідно, права позивача на одержання житла у встановленому вищевказаним Законом порядку. Виходячи з неведеного, суд не погоджується з вищевказаною правовою позицією Верховного Суду України, оскільки відповідно до неї, а також у зв"язку з ненаданням відповідачем жодних належних та допустимих доказів в обгрунтування своїх заперечень та триваючим порушенням прав як позивача, так і інших осіб ( позачерговиків) відповідач повністю звільняється від свого обов"язку, який встановлений спеціальним Законом. Виходячи зі змісту вказаної правової позиції, порушене право позивача протягом дев»яти років на отримання житла, а також встановлене законом право захистити порушене право позивача у судовому порядку, цілком залежить або від отримання житла усіма, без винятку особами, які були включені до списку позивача ( що не є реальним, оскільки порушення відповідача є довго триваючим, а також надання ним житла без будь-яких законних підстав особам з інших черг та з порушенням порядку будь-якої черговості), що встановлено судом під час розгляду справи, або виключно від наміру та бажання усіх вказаних осіб захистити своє порушене відповідачем право у судовому порядку , яке у кожного з них може виникнути протягом невизначеного часу або взагалі ніколи не виникне. Виходячи з вищевикладеного та враховуючи всі здобуті під час розгляду справи докази, суд оцінюючи в їх сукупності та досліджуючи норми чинного законодавства , приходить до висновку, що вказана правова позиція не може бути застосована при вирішенні даної справи, оскільки вона повністю унеможливлює реалізацію права [PERSON] на отримання житла, встановленого спеціальним Законом України «Про статус суддів» , який має вищу юридичну силу від інших, і який діяв на час виникнення спірних правовідносин, а також фактично позбавляє права позивача, встановленого нормами [PERSON] України, нормами ЦПК України , та ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, захистити свої порушені права та інтереси в судовому порядку та мати право на справедливий та неупереджений суд. При винесенні рішення , суд також виходить з вимог справедливості, як одного з чинників загальнолюдського виміру права, як відображено в рішенні Конституційного суду України, а висновок якого є обов»язковим для виконання, а тому вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задововолення, і вони є справедливими. На підставі викладеного та

Outcome: approved