Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

[PERSON] звернулася\~до Печенізького\~районного суду\~Харківської області з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Борщівська сільська рада Печенізького району Харківської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом. В позові, просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належав померлому, [PERSON] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Позов обґрунтовує тим, що вона бажає прийняти спадщину на житловий будинок після смерті матері, [PERSON] , яка померла [INFO] . Однак, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва на право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями, з посиланням на те, що на будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відсутній документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно. 06 жовтня 2020 року Ухвалою Печенізького районного суду Харківської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання\~права власності\~на житловий\~будинок в\~порядку спадкування\~за законом, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Борщівська сільська рада Печенізького району Харківської області. Цивільну справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 23\~листопада 2020\~року Ухвалою\~Печенізького районного\~суду Харківської\~області закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання\~права власності\~на житловий\~будинок в\~порядку спадкування\~за законом, третя особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог -\~Борщівська сільська\~рада Печенізького\~району Харківської\~області та призначено справу до розгляду по суті з викликом сторін по справі. Позивач [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про час та дату розгляду справи, про причини неявки суду не повідомила. Представник позивача адвокат Пекаренін Андрій Анатолійович, надав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи без участі Позивачки та її Представника, позов підтримав та просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не прибув, хоча повідомлявся про час, дату та місце проведення судового засідання своєчасно та належним чином. Надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Представник Борщівської сільської ради Печенізького району Харківської області в судове засідання не прибув, хоча повідомлявся про час, дату та місце проведення підготовчого судового засідання своєчасно та належним чином. Надав до суду заяву, в якій в якій просив розглядати справу за відсутності представника Борщівської сільської ради, проти задоволення позову не заперечував. Дослідивши письмові матеріали справи, зібрані докази, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що вимоги Позивача підлягають задоволенню. До такого висновку суд прийшов виходячи з наступного. Згідно ч.3\~ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Виконавчим комітетом Мартівської сільської ради Печенізького району Харківської області 01 квітня 2015 року, актовий запис № 09.( аркуш 12). Після смерті [PERSON] залишилась спадщина, яка складається із права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач, [PERSON] , є донькою спадкодавця, [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , виданим 06 грудня 1969 року с. Борщова, Чугуївського району Харківської області, де батьком вказаний « [PERSON] ». ( аркуш 14). Відповідач, [PERSON] , є сином померлого, [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 14 червня 1965 року с. Гарашківка, Чугуївського району Харківської області, де батьком вказаний « [PERSON] ». ( аркуш 14). На день своєї смерті [PERSON] проживав разом зі своєю дружиною, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Однак, за життя [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] не оформила нотаріально. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Виконавчим комітетом Мартівської сільської ради Печенізького району Харківської області 11 березня 2019 року, актовий запис №08.( аркуш 13). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке вона отримала після смерті чоловіка, [PERSON] . Спадщину після смерті [PERSON] прийняла її донька, [PERSON] шляхом звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Відповідач відмовився від прийняття спадщини після смерті матері, [PERSON] . Відповідно до\~ст. 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 Цивільного кодексу України\~визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.5\~ст. 1268 Цивільного кодексу України\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1\~ст. 1297 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Пунктом 1 ч. 2\~ст. 16 Цивільного Кодексу України\~визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. У відповідності до\~ст. 328 Цивільного Кодексу України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Визнання права власності на майно через звернення до суду не суперечить чинному законодавству. Відповідно до ч. 1\~ст. 392 Цивільного Кодексу України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивач, виконавши всі вимоги законодавства з приводу прийняття спадщини, звернулась до нотаріуса с заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ., на що одержала відмову. Відповідно до підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Підпунктом 4.18 пункту 4 глави 10 розділу ІІ вказаного порядку передбачено, що за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до вимог пункту 2 ч. 1\~ст. 49 Закону України «Про нотаріат», який узгоджується з положеннями пункту 1 глави 13 розділу І «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.\~ Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Позивач була вимушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права власності на спадщину за законом, бо нотаріус відмовив у видачі свідоцтва на право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями, з посиланням на те, що на будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відсутній документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно. Вищий Спеціалізованийсуд Україниз розглядуцивільних такримінальних справ\~листом№ 24-753/04-13\~від16травня 2013року «Про судову практику розгляду цивільнихсправ про спадкування» роз`яснив,\~що при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5\~Прикінцевих та\~перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно знаказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. З матеріалів справи вбачається, що рік побудови спірного будинку є 1966. Як передбачено у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності"положення статей 17, 18 Закону "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).\~ Отже, при вирішенні спору слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР\~1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII"Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради\~Міністрів Української\~РСР від\~11\~березня 1985\~року №\~105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. Статтею 100 ЦК УРСР1963 року, визначено, що в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. Підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах, що передбачено п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. Тобто, виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, та таке інше. Згідно довідки № 52, виданої 25 лютого 2020 року виконавчим комітетом Борщівської сільської ради Печенізького району Харківської області житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] значиться за [PERSON] ( аркуш 15). Отже, [PERSON] , який помер [INFO] , за життя був власником будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відтак, спірний будинок ввійшов до спадкового майна, яке залишилось після його смерті. Таким чином, можна дійти висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, а саме визнання за Позивачем права власності на спадщину за законом на будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Згідно Наказу Міністерства юстиції України №914/5 від 26.05.2009 року «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна на підставі рішень судів», рішення судів про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об`єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності є правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться державна реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна. Відповідно до ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а вимогами ст.\~89\~ЦПК України встановлено, що оцінка доказів є виключною компетенцією суду. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений учасниками у письмових доказах, констатує той факт, що Позивачем надано належні, достовірні, достатні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved