Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду 15 лютого 2011 року з позовом до [PERSON], [PERSON], третьої особи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання договору купівлі-продажу квартири, витягу про реєстрацію права власності частково недійсними і про визнання права власності на квартиру та виділ часток в спільній сумісній власності. Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив, що з 28 січня 1984 р. він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], яка померла [INFO]. Він є інвалідом 1 групи по зору, після одруження, під час сумісного проживання, став на чергу і перебував на квартирному обліку у Львівському УВО УТОС з 28.11. 1984 р. по 12.05.93р. В 1993 році під час шлюбу отримав однокімнатну квартиру по [ADDRESS], у яку була відселена [PERSON]- донька [PERSON],він же з дружиною залишився проживати в [ADDRESS]. У 2000 році його дружина потрапила в автомобільну аварію,після чого у неї виявили пухлину мозку. Відповідачка [PERSON] наполягала на обміні квартир, а саме двох на одну більшу, щоб вона могла доглядати мати, фізично та матеріально їм допомагати. В 2006 році обидві квартири були продані, а за ті гроші куплена квартира загальною площею 74,70 кв.м., яка складається з 4-х кімнат жит.пл. 48,50 кв.м., кухні 8,80 кв.м., комунальних вигод, та знаходиться на [ADDRESS]. Вважає, що зазначена вище квартира є спільною сумісною власністю, відповідно до ст.368 ЦК України. Незважаючи на те, що фактична квартира на [ADDRESS], отримана від УТОС ним, а квартира по [ADDRESS] належала померлій дружині, відповідачі уклали договір купівлі-продажу квартири від свого імені та оформили власність на себе. Ні він, ні покійна дружина не давали згоди на те, щоб відповідачі оформили право власності на себе, а будучи інвалідами по зору не бачили , які документи підписували. Як тепер йому стало відомо, відповідачка [PERSON] лише зареєструвала його з дружиною у спірній квартирі, а право власності без їх згоди оформила на себе та на свого чоловіка. На даний час йому створюються нестерпні умови проживання у даному помешканні. Вважає, що його право порушено, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав. Протягом розгляду справи позивач неодноразово уточнював позовні вимоги та остаточно 12 лютого 2014 року просив суд постановити рішення на підставі ст.ст. 217, 355 , 357, 358, 392 ЦК України, яким визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений між [PERSON], [PERSON],[PERSON], та [PERSON], [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] 26.12.2006 р., зареєстрований в реєстрі за № 5034, зареєстрований в електронному Реєстрі права власності на нерухоме майно 29.12.2006 р.,визнати позивача [PERSON] співпокупцем квартири [ADDRESS] за договором купівлі-продажу квартири, зазначеним вище, визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги, надавши суду аналогічні пояснення, зазначені в позові та уточненні до нього. Представник позивача [PERSON]-[PERSON] позовні вимоги свого довірителя підтримала, надавши суду аналогічні пояснення. Представник прокуратури Шевченківського району м.Львова Мацюра Я.Р., який залучений до участі по справі за заявою позивача, позовні вимоги підтримав. Відповідачі [PERSON], [PERSON], їх представник [PERSON], позовні вимоги не визнали, надали суду письмові заперечення, які підтримали в суді. Відповідач [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважає позов безпідставним, надуманим та просить у його задоволенні відмовити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, хоча судом про час та місце розгляду справи повідомлялись. Представник третьої особи приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з»явилась, представила суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Представник третьої особи органу опіки та піклування в судове засідання не з»явився, хоча судом про час та місце розгляду справи належним чином повідомлявся. Суд вважає, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи у відсутності нез»явившихся відповідачів та третіх осіб. Заслухавши пояснення сторін, представників сторін, свідків, дослідивши та оцінивши наявні та об"єктивні докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , який є інвалідом 1 групи по зору, перебував у зареєстрованому шлюбі з 28 січня 1984 р. [PERSON], яка [INFO] померла. [PERSON] була матір"ю відповідачки [PERSON], [INFO], її дівоче прізвище [PERSON] Позивач в судовому засіданні зазначив, що після одруження він став на чергу і перебував на квартирному обліку у Львівському УВО УТОС з 28.11. 1984 р. по 12.05.93р. В 1993 році під час шлюбу він отримав однокімнатну квартиру по [ADDRESS] ,у яку була відселена [PERSON], він же з покійною дружиною залишився проживати в квартирі [ADDRESS]. Однак дані твердження заперечуються відповідачами та спростовуються письмовими доказами по справі,а саме з протоколу № 70 від 12 травня 1993 року(а.с.94) вбачається, що квартиру [ADDRESS] отримала матір відповідачки [PERSON]-[PERSON], яка перебувала на черзі для отримання житла з 04.10.1984 р., для відселення її дочки [PERSON] Відповідно до ордеру на жиле приміщення від серпня 1993 року (а.с.15) вбачається, що [PERSON] отримала квартиру по [ADDRESS]. Щодо представленої позивачем довідки від 01.02.2011 року (а.с.5), то судом вона не приймається до уваги, оскільки вона суперечить протоколу № 70 від 12.05.1993 р.(а.с.94). Відтак, судом встановлено, що після отримання цієї квартири позивач разом з матір"ю відповідачки [PERSON] залишились проживати в квартирі [ADDRESS], а відповідачка [PERSON] проживала в квартирі [ADDRESS]. В 2006 році відповідачами [PERSON] була продана квартира, яка належала їм на праві власності , а саме квартира по вулиці [ADDRESS] і за продані кошти,та додаткові кошти, ними була придбана квартира [ADDRESS], комунальних вигод. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] уклали з [PERSON], [PERSON], [PERSON] 26 грудня 2006 року договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який був посвідчений у приватного нотаріуса [PERSON] (а.с.17-18), що вбачається і з матеріалів інвентаризаційної справи БТІ на спірну квартиру, оглянутої в судовому засіданні. З витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.12.2006 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками по ? частки квартири [ADDRESS], відповідно до договору купівлі-продажу № 5034 від 26.12.2006 р. посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] , зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 29.12.2006 р. (а.с.14,16). З свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] від 04.02.1997 р. вбачається, що власником квартири була [PERSON] та [PERSON]. З витягну з реєстрації права власності на нерухоме майно зазначена вище квартира належала на праві приватної спільної сумісної власності даним особам (див.матеріали інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS]). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 26 грудня 2006 року [PERSON], [PERSON] продали квартиру [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] та отримали від продажу квартири відповідні кошти. Даний договір засвідченим приватним нотаріусом [PERSON], який був в їх присутності прочитаний та за них підписаний [PERSON]( див. інвен.справа на квартиру [ADDRESS]). Відповідно до довідки ЛКП-Північне-411 від 17.01.11р. (а.с.6) вбачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані з 02.02. 2007 р. [PERSON] (співвласник), [PERSON] (співвласник), діти відповідачів [PERSON],[INFO], та [PERSON], [INFO], [PERSON]. Суду позивачем не представлено доказів у підтвердження своїх позовних вимог в частині того, що квартира по [ADDRESS] придбана за кошти від продажу двох квартир , а тому суд їх вважає голослівними, які до уваги не приймаються. Окрім того, позивачем не заперечено та не спростовано показів відповідачів, в частині того, що [PERSON] та [PERSON] також вирішили продати свою квартиру по [ADDRESS] у грудні 2006 р.,оскільки планували переїхати на проживання в село Липівка Рогатинського району Івано-Франківської області. Дані обставини підтверджуються тим, що після продажу квартири,останні перевезли туди свої речі. Зазначені вище покази відповідачів підтвердив в судовому засіданні свідок [PERSON], який пояснив, що з квартири на [ADDRESS] речі були завантажені в його «Бус» та ним дославлені в Івано-Франківську область. В судовому засіданні позивачем не представлено доказів того, що від продажу квартири на [ADDRESS] він разом з дружиною [PERSON] не отримали коштів , а такі кошти отримали відповідачі. Окрім того,такі твердження позивача спростовуються показаннями свідка [PERSON], яка пояснила, що квартиру у [PERSON] вона купляла , а гроші вона передавала [PERSON] . [PERSON] був присутнім у нотаріуса при продажі квартири та всі документи, які підписувались у нотаріуса оголошували в голос перед їх підписанням. Суд вважає,що позовні вимоги позивача є безпідставними,оскільки згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою,п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу,іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства ; особа,яка вчиняє правочин ,повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом,та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Однак, у позовній заяві позивач не наводить жодних обставин на підставі яких просить суд визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Є незрозумілим вимоги позивача про визнання договору недійсним частково-без зазначення частини договору, який необхідно визнати недійсним. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Отже, на підставі наведеного вище,позивачем не доведено суду позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири по вул.Щурата, оскільки даний договір був укладений між учасниками договору відповідно до вимог чинного законодавства, порушення прав позивача при укладанні даного договору судом не встановлено. Щодо позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/3 частину спірного помешкання,то така вимога позивача є безпідставною та надуманою з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як на підставу даної позовної вимоги позивач спочатку покликався на ст.368 ЦК України, відповідно до якої майно ,набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім"ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Однак дана підстава позовної вимоги в ході судового розгляду позивачем суду не доведена та відповідно позивач уточнив вимоги та послався на статті 355,357,358 ЦК України, не мотивуючи зокрема свої позовні вимоги. Відповідно до вимог ст.392 ЦК України власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа ,який засвідчує його право власності. В судовому засіданні не здобуто доказів у підтвердження позовних вимог позивача, щодо порушення його права власності на жиле приміщення-спірне приміщення, оскільки власником жилого приміщення квартири [ADDRESS] позивач не був та не є, а тому звернення з таким позов до суду є безпідставним. Окрім того, відповідно до вимог ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності відповідно до вимог ст.261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В судовому засідання позивач зазначав, що про те, що він не є співвласником спірної квартири йому стало відомо в квітні 2009 року, однак звернувся до суду лише в лютому 2011 року, оскільки є інвалідом 1 групи. Однак з пояснень відповідачів та свідків по справі вбачається, що [PERSON] знав про укладенні договори купівлі-продажу квартир у грудні 2006 р. Окрім того, з долученої довідки (а.с.121) вбачається, що [PERSON] звертався 23 травня 2007 року до ЛКП-Північне-411 і йому було видано довідку про проживання та склад сім"ї в квартирі [ADDRESS]. З даної довідки випливало, що станом на травень 2007 року [PERSON] не значився співвласником спірного помешкання, однак був там прописаний та проживав в ній до смерті дружини [PERSON] до 2009 року. В судовому засіданні безспірно встановлено, що позивач знав що його право порушено ще у 2007 році, однак звернувся до суду з позовом лише у 2011 році. Відтак, позивач пропустив строк звернення до суду передбачений чинним законодавством та суд не вбачає підстав для його поновлення. На підставі наведеного вище у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити за їх безпідставністю та за пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed