Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

14.11.2013 року [PERSON], діючи в інтересах своєї малолітньої доньки [PERSON], [INFO], звернулась до суду з позовом до відповідачів про вселення малолітньої [PERSON] разом з матір'ю [PERSON] у квартиру [ADDRESS], зобов'язання відповідачів усунути перешкоди в користуванні цією квартирою [PERSON], шляхом передачі ключів від неї законному представнику дитини - [PERSON], та встановлення між співвласниками спірної квартири порядку користування нею, за яким передати у користування позивача кімнату площею 17,0 кв.м. та балкон, а співвласнику [PERSON] кімнату площею 11,4 кв.м. та кладову, при цьому залишити у спільному користуванні кухню, коридори та санвузол. В судовому засіданні [PERSON] та представник представник підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні, мотивуючи тим, що [PERSON] має у власності 1/2 частину спірної квартири [ADDRESS], а відповідачі перешкоджають їй користуватися, зокрема проживати разом із законним представником матір"ю [PERSON]. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили через його безпідставність, одночасно зазначили, що не заперечують проти проживання доньки в спірній квартирі та передачі їй ключів. Проте [PERSON] не має права на проживання в спірній квартирі. Співвідповідач [PERSON] заперечив проти задоволення позову, оскільки проживає в спірній квартирі, а тому вселення [PERSON] повинно відбуватися зі згоди всіх мешканців вказаної квартири. Представник органу опіки та піклування просив суд прийняти рішення по справі з врахуванням інтересів дитини. [PERSON] в судове засідання не з"явилася, просила розглянути справу без її участі та в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. [PERSON] та його донька [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] (по 1/2 ідеальній частці) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Деснянською районною у м. Чернігові радою 25.09.2007 року внаслідок акту приватизації. На день розгляду судом справи, вік [PERSON] становить повних 14 років, що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 20.07.2001 року. Шлюб між батьками малолітньої [PERSON], якими є [PERSON] та [PERSON], розірвано 23.12.2010 року, що підтверджено відповідним свідоцтвом [NUMBER]. Неповнолітня [PERSON] та її матір [PERSON] фактично проживають у [ADDRESS], даним житлом [PERSON] користується на підставі договору позички від 27.11.2009 року зі своєю тіткою [PERSON], при цьому вона зареєстрована у квартирі своїх батьків у [ADDRESS]. Батько дитини [PERSON] фактично проживає у квартирі [ADDRESS]. Крім нього у спірній квартирі проживають його батьки [PERSON] та [PERSON] без реєстрації. Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі, [PERSON] та [PERSON]., за спільною домовленістю з батьками чоловіка [PERSON] переїхали проживати в квартири одне одного без зміни власності з метою покращення умов проживання подружжя [PERSON] та [PERSON], оскільки квартира батьків має більшу житлову площу (3-х кімнатна) і в той час з подружжям, крім спільної дитини, проживав син позивача від першого шлюбу. Ці обставини підтверджені і визнані в судовому засіданні обома сторонами. Право власності неповнолітньої [PERSON] на частину спірної квартири є беззаперечним, воно випливає із законних підстав, воно є непорушним і охороняється відповідно до положень ст. 41 Конституції України. Згідно вимогами ст.ст. 16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним з0місту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. За правилами ст. 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні вимоги містить стаття 383 ЦК України, отже за змістом зазначених норм права, співвласник майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, таким чином, якщо особа є власником нерухомого майна, вона має право, крім іншого ним користуватися. Згідно вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права ( відсутність ключів від квартири) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що співвласники чинять перешкоди у користуванні належною позивачу власністю. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Проте, слід звернути увагу, що неповнолітня [PERSON] відповідно до ст. 32 ЦК України має неповну цивільну дієздатність, тому увесь спектр дієздатності за неї реалізують своїми діями законні представники, до яких відносяться батьки. У судовому засіданні не було встановлено жодних перешкод з боку інших осіб у можливості користування неповнолітньою [PERSON] квартирою [ADDRESS], проте вона не має ключів від квартири та не може проживати в ній разом зі своєю матір"ю [PERSON], оскільки бажає проживати в даній квартирі разом зі своєю матір"ю. Вона це безпосередньо підтвердила під час допиту у судовому засіданні у присутності представника органу опіки та піклування (інші учасники судового розгляду були тимчасово видалені). Оскільки право власності є абсолютним правом, що включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник на підставі ст. 391 ЦК України та ст. 150 ЖК України може захистити своє порушене право шляхом вселення. В силу свого віку та дії приписів ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Як вбачається з матеріалів справи відповідач чинить перешкоди в доступі до квартири, оскільки [PERSON] не має ключів від квартири та її законний представник не має доступу до квартири та проживання в спірній квартирі, тому вимога про вселення до вказаної квартири підлягає задоволенню. Судом встановлено, що між батьками [PERSON] спір щодо місця її проживання відсутній, сама дитина пояснила, що бажає проживати з матір'ю в своїй квартирі, оскільки в даній квартирі має власність та кращі умови для проживання. Таким чином, [PERSON] підлягає вселенню до квартири [ADDRESS] разом зі своїм законним представником матір"ю [PERSON]. За таких підстав слід зобов"язати [PERSON] передати дублікати ключв законному представнику [PERSON] її матері [PERSON] від квартири [ADDRESS]. Згідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Спірна квартира являється об'єктом спільної часткової власності сторін у даній справі, тому на підставі ст. 358 ЦК України співвласники мають право використовувати вказаний об'єкт як спільно, так і в окремих частинах. У зв"язку з наведеним, ч.3 ст.358 ЦК України надає кожному із співвласників право вимагати надання йому у володіння та користування конкретної частини майна в натурі, в розмірі, адекватному часткам у праві спільної часткової власності. Виходячи з наведеного припису, слід зробити висновок, що законом не заборонено виділення у володіння та користування таких частин у спільному майні, які не співпадатимуть з ідеальними частками. З технічного паспорту ( а.с. 7-9 ) встановлено, що у спірній квартирі мається лише дві житлові кімнати: площею 17 кв.м., яка є прохідною та 11,4 кв.м., що свідчіть про неможливість встановлення такого порядку користування майном, який відповідав би часткам сторін у праві спільної часткової власності. Оскільки позивач просить виділити відповідачу кімнату площею 11,4 кв.м. та кладовою, яка є допоміжним приміщенням та не відноситься до житлового, а відповідач заперечує проти виділення йому кімнати 11,4 кв.м., яка є значно меншою частиною майна, яка не співпадатиме з їх ідеальними частками, тому враховуючи наведене позовні вимоги про встановлення порядку користування квартирою між співвласниками не підлягають задоволенню.

Outcome: partial