Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

У травні 2015 року до Печерського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору недійсним. В своєму позові позивач просив визнати недійсним договір кредиту № 10-29/87-13, укладений 05.08.2008 року між ним та Публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк" інд. код 00039019, повернути сторони у попередній стан, зобов'язати відповідача повернути йому гроші у сумі 23064, 76 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 05.08.2008 року позивач та відповідач уклали договір кредиту № 10-29/8317. За умовами даного договору відповідач зобов'язався передати позивачеві грошові кошти у сумі 99637 доларів США, а позивач зобов'язаний повернути ці кошти до 04 липня 2026 року зі сплатою 13,5 процентів річних та комісій в розмірі та порядку, передбаченому додатком №1 до договору. Гроші надавалися відповідачем з метою придбання позивачем майнових прав, а у подальшому права власності на квартиру [NUMBER] загальною площею 76,57 м. кв. на 23-му поверсі у будинку, що будується в [ADDRESS], номер об'єкта будівництва - 8.У подальшому, для забезпечення виконання договору, між сторонами було укладено іпотечний договір № 22/10/3350 від 05.08.2008 року, за яким в іпотеку було передано квартиру [NUMBER] загальною площею 76,57 м. кв. на 23-му поверсі у будинку, що будується в [ADDRESS], номер об'єкта будівництва - 8, а також договір б/н від 04.02.2010 року про внесення змін до іпотечного договору № 22/10/3350 від 05.08.2008 року. На думку позивача, договір кредиту № 10-29/87-13 має бути визнаний недійсним з наступних підстав. Квартира, на фінансування будівництва якої укладав договір позивач, планувалася для проживання самого позивача та його сім'ї, для задоволення власних потреб, тобто в розумінні п.23 ст.1 З.У. "Про захист прав споживачів" даний договір є споживчим кредитом, а відповідно до зазначеного закону, надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється, тому договір суперечить діючому законодавству. Крім того, позивач зазначив, що умови п. 2.1 договору є несправедливими по відношенню до позичальника, фактично перетворюють кредит у гривневий, а не валютний. Умови договору є також несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача - споживача кредитних послуг. Несправедливими є умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, відповідач перекладає, як суб'єкт підприємницької діяльності виключно на позивача- позичальника за договором та споживача кредитних послуг, що є порушенням ч. 3 ст. 13 ЦК України. Також перед укладенням договору про надання споживчого кредиту відповідач не зробив повідомлення позивача у письмовій формі про ряд умов, передбачених ч. 2 ст. 11 З.У. "Про захист прав споживачів", що призвело до придбання позивачем продукції (споживчого кредиту), яка не має потрібних споживачеві властивостей, зокрема, на позивача покладені усі валютні ризики, хоча фактично гроші передавалися у національній валюті. Таким чином позивач звернувся із позовом до суду. 04.09.2015 року позивачем була подана заява про збільшення підстав позовних вимог, а саме була додана така підстава позову: позивач фактично був примушений брати споживчий кредит в іноземній валюті, у зв'язку з вимогами різних фінансових установ, у тому числі і відповідача. 16.03.2017 року позивачем до суду була подана заява про зменшення позовних вимог, в якій він відмовився від вимоги про приведення в попередній стан та стягнення коштів з відповідача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечив, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначив наступне. Доводи позивача не відповідають вимогам діючого законодавства України, оскільки при укладенні договору сторони керувалися положеннями ст. 626 ЦК України , відповідно до якої договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До укладення кредитного договору відповідач надав позивачу попередню інформацію про умови кредитування фізичних осіб, зокрема, позивачу була доведена інформація щодо умов кредитування в залежності від валюти та строку кредитування, графіку погашення заборгованості по кредиту, суми кредитних коштів, які відповідач вправі надати в залежності від розміру авансових платежів, в процентному вираженні розміри додаткових витрат позивача, які оплачуються на користь третіх осіб, в тому числі, що пов'язані з отриманням кредиту,визначені переваги графіку сплати заборгованості по тілу кредиту, а також надав в письмовій формі розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту. Позивач та відповідач як сторони договору кредиту за спільною згодою визначили, що відповідач на принципах забезпеченості, платності, повернення та цільового використання кредиту надає позивачу кредитні кошти, виходячи з ряду узгоджених з позивачем умов, зазначених в договорі кредиту Виходячи з контексту таких умов договору, останній є консенсуальним договором, оскільки між позивачем та відповідачем в момент укладення кредитного договору досягнуто згоди з усіх істотних умов кредитування. Крім того, підписуючи кредитний договір, позивач висловив своє погодження щодо всіх умов договору, які є істотними згідно чинного цивільного законодавства та умов, які є необхідними для цього договору кредиту, а тому договір був укладений у повній відповідності із вимогами законодавства. Також укладення між позивачем та відповідачем кредитного договору в іноземній валюті- доларах США- не суперечить вимогам чинного законодавства України, а тому підстав для визнання його недійсним немає. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 05.08.2008 року позивач та відповідач уклали договір кредиту № 10-29/8317. За умовами даного договору відповідач зобов'язався передати позивачеві грошові кошти у сумі 99637 доларів США, а позивач зобов'язаний повернути ці кошти до 04 липня 2026 року зі сплатою 13,5 процентів річних та комісій в розмірі та порядку, передбаченому додатком №1 до договору. Гроші, згідно умов договору, надавалися відповідачем з метою придбання позивачем майнових прав, а у подальшому права власності на квартиру [NUMBER] загальною площею 76,57 м. кв. на 23-му поверсі у будинку, що будується в [ADDRESS], номер об'єкта будівництва - 8. (а.с.153). У подальшому, для забезпечення виконання договору, між сторонами було укладено іпотечний договір № 22/10/3350 від 05.08.2008 року, за яким в іпотеку було передано квартиру [NUMBER] загальною площею 76,57 м. кв. на 23-му поверсі у будинку, що будується в [ADDRESS], номер об'єкта будівництва - 8, а також договір б/н від 04.02.2010 року про внесення змін до іпотечного договору № 22/10/3350 від 05.08.2008 року (а.с. 145, 180). До укладення кредитного договору відповідач надав позивачу попередню інформацію про умови кредитування фізичних осіб, зокрема, позивачу була доведена інформація щодо умов кредитування в залежності від валюти та строку кредитування, графіку погашення заборгованості по кредиту, суми кредитних коштів, які відповідач вправі надати в залежності від розміру авансових платежів, в процентному вираженні розміри додаткових витрат позивача, які оплачуються на користь третіх осіб, в тому числі, що пов'язані з отриманням кредиту,визначені переваги графіку сплати заборгованості по тілу кредиту, а також надав в письмовій формі розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту (а.с.92). Позивач та відповідач як сторони договору кредиту за спільною згодою визначили, що відповідач на принципах забезпеченості, платності, повернення та цільового використання кредиту надає позивачу кредитні кошти, виходячи з наступних узгоджених умов договору. Згідно п. 1.1 договору сума кредиту складає 99637,00 доларів США, процентна ставка за користування кредитом складає 13,5% річних. Згідно п. 1.2 договору цільове призначення кредиту- фінансування будівництва квартири [NUMBER] загальною площею 76,57 м. кв. на 23-му поверсі у будинку, що будується в [ADDRESS], номер об'єкта будівництва - 8, відповідно до договору про участь у фонді фінансування будівництва № 58861 від 25.06.2008 року. Умови забезпечення виконання зобов'язань, умови надання та сплати процентів за користування кредитом, умови нарахування та сплати процентів за користування кредитом, права та обов'язки сторін, умови відповідальності за невиконання сторонами зобов'язань за договором, умови припинення дії договору визначені відповідно у ст. 1-4, 7 договору. Під час виконання умов договору кредиту позивач перерахував відповідачеві гроші у сумі 100672,40 доларів США, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями (а.с. 126). В силу вимог ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За змістом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. За положеннями ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка діяла на дату укладення договору, інформація про продукцію може бути розміщена у місцях, де вона реалізується, а також за згодою споживача доводитися до нього за допомогою засобів дистанційного зв'язку. Виходячи з контексту умов договору, останній є консенсуальним договором, оскільки між позивачем та відповідачем в момент укладення кредитного договору досягнуто згоди з усіх істотних умов кредитування. Крім того, підписуючи кредитний договір, позивач висловив своє погодження щодо всіх умов договору, які є істотними згідно чинного цивільного законодавства та умов, які є необхідними для цього договору кредиту, а тому договір був укладений у повній відповідності із вимогами законодавства. Таким чином, підписуючи кредитний договір № 10-29/8317 від 05.08.2008 р. позивач підтвердив, що він ознайомлений з його умовами та цілком погоджується із ними. Крім того, суд вважає, що уклавши кредитний договір № 10-29/8317 від 05.08.2008 р. та приступивши до його виконання, сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх внутрішній волі та спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені. При цьому, відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Цього зроблено не було, споживач кредитний договір підписав, отримав кредитні кошти, розпорядився ними на власний розсуд, сплачував кредит згідно Графіку, а отже, визнавав в повному обсязі умови договору та погоджувався з ними. Окрім того, за клопотанням представника позивача в судове засідання був викликаний та допитаний як свідок [PERSON], з показань якого вбачається, що позивачем був отриманий кредит, який був виражений в гривневому еквіваленті. Згідно з ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Відповідно до ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно з роз'ясненнями викладеними у п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до роз'яснень, які викладені в п.п.7, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. В ході судового розгляду встановлено, що умови спірного кредитного договору не відповідають критеріям несправедливості, вони є справедливим та у рівній мірі враховують інтереси як банку, так і клієнта, а тому не можуть бути визнані недійсними. Стосовно правомочності відповідача надавати кредит в іноземній валюті суд приходить до наступних висновків. У відповідності до ч. 2 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Статтею 2 З.У. "Про банки та банківську діяльність" передбачено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 47 З.У. "Про банки та банківську діяльність", банки мають право здійснювати такі операції та угоди: операції з валютними цінностями. Відповідно до ч. 5 ст. 47 З.У. "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює порядок надання банкам дозволу на здійснення таких операцій. Таким чином, діюче законодавство України визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань. Законодавство у сфері банківської діяльності не містить заборон для банків надавати кредити в іноземній валюті. Враховуючи те, що відсутні правові підстави для визнання спірного кредитного договору недійсним, то суд приходить до висновку про відмову в позові в повному обсязі. Враховуючи вище викладене, на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», 16, 203, 215, 216, 236 ЦК України,

Outcome: dismissed