Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] сільської ради Виноградівського району про визнання права власності на спадкове майно. Вимоги позову мотивовано тим, що 03.12.2011 року помер вітчим позивача [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина, що складається з житлового будинку в с. Нове Село, вул.Спортивна, 71 Виноградівського району, на який відсутні правовстановлюючі документи. Заповіт вітчим не залишив. Вітчим був другим чоловіком матері позивача [PERSON], яка померла 26.01.2005 року. Дівоче прізвище матері було Грицан, а 26.01.1980 року вона уклала шлюб з батьком позивача [PERSON], за час якого 27.01.1981 року народився позивач і який був розірваний 03.08.1982 року. Після розірвання шлюбу з батьком позивача 11.11.1982 року його мати уклала шлюб з вітчимом [PERSON], за час якого позивач проживав з матірю, а також у них з вітчимом народилися сини - зведені брати позивача [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Старший брат по матері [PERSON] загинув 29.12.1999 року, а молодший брат [PERSON] помер 24.11.2012 року. Позивач проживав в спадковому будинку до 2003 року, коли одружився і переїхав проживати до своєї дружини в с.Чепа Виноградівського району, де проживає по теперішній час. Позивач також вказує в позовній заяві, що на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем [PERSON] в спадковому будинку проживав його брат по матері [PERSON], який фактично та в порядку ч.3 ст.1268 Цивільного кодексу України прийняв спадщину, як спадкоємець першої черги в порядку спадкування за законом після смерті свого батька [PERSON], так як постійно проживав разом зі спадкодавцем в спадковому житловому будинку та був в ньому зареєстрований, однак за свого життя він не оформив спадкових прав на житловий будинок в с.Нове Село, вул.Спортивна,71 Виноградівського району, який залишився після смерті його батька та вітчима позивача [PERSON]. [PERSON] був зареєстрований в [INFO], проживав сам, не був одружений і дітей не мав, а 24.11.2012 року у віці 24 років повісився. Після його смерті позивач, як спадкоємець другої черги за законом, спадщину прийняв так як у встановлений законом строк подав до [PERSON] державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, інших спадкоємців немає. Для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом позивач звернувся до [PERSON] державної нотаріальної контори, але його було письмово повідомлено, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого [PERSON], який помер 03.12.2011 року, немає можливості, оскільки ним не представлено правовстановлюючого документу щодо належності майна спадкодавцеві, та повідомлено, що позивач повинен представити правовстановлюючий документ, який повинен бути зареєстрованим в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і в разі відсутності вказаних документів йому рекомендовано звернутись в суд. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином своєчасно, в судове засідання не з"явилися, однак представником позивача подано до суду письмову заяву про розгляд справи за їхньої з позивачем відсутності, та про те, що заявлені позовні вимоги підтримують повністю та просять суд такі задовольнити. Представник відповідача [PERSON] сільської ради про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином своєчасно в судове засідання також не зявився, проте надіслав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність та про визнання позовних вимог в повному обсязі, проти задоволення яких не заперечує. Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необовязковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач в своїй позовній заяві, відповідачем позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.174 ЦПК України визнання ним позову прийнято судом. В судовому засіданні встановлено, що 03.12.2011 року помер вітчим позивача [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина, що складається з житлового будинку в с. Нове Село, вул.Спортивна, 71 Виноградівського району, на який відсутні правовстановлюючі документи. За життя заповіт спадкодавцем залишено не було, а тому спадкування проводилось в порядку спадкування за законом. Спадкодавець був другим чоловіком матері позивача [PERSON], яка померла 26.01.2005 року. Дівоче прізвище матері було Грицан. 26.01.1980 року мати позивача уклала шлюб з його батьком [PERSON], за час якого 27.01.1981 року народився позивач і який був розірваний 03.08.1982 року, що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00015861471 від 02.10.2015 року. Після розірвання шлюбу з батьком позивача 11.11.1982 року його мати уклала шлюб з [PERSON], за час якого позивач проживав з матірю, а також у них з вітчимом народилися сини - зведені брати позивача [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Старший брат по матері [PERSON] загинув 29.12.1999 року, а молодший брат [PERSON] помер 24.11.2012 року. Згідно довідки [PERSON] сільської ради № 158 від 22.10.2002 року станом на 2002 рік позивач проживав в [INFO] разом з своєю матірю [PERSON], вітчимом [PERSON] та братом [PERSON]. Позивач проживав в спадковому будинку до 2003 року, коли одружився і переїхав проживати до своєї дружини в с.Чепа Виноградівського району, де проживає по теперішній час. На час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем - вітчимом позивача [PERSON] в спадковому будинку проживав брат позивача по матері [PERSON], що підтверджується довідкою [PERSON] сільської ради № 99 від 18.09.2015 року, який фактично та в порядку передбаченому ч.3 ст.1268 Цивільного кодексу України прийняв спадщину, як спадкоємець першої черги в порядку спадкування за законом після смерті свого батька [PERSON], так як постійно проживав разом зі спадкодавцем в спадковому житловому будинку та був в ньому зареєстрований, однак за свого життя не оформив спадкових прав на житловий будинок в с.Нове Село, вул.Спортивна,71 Виноградівського району, який залишився після смерті його батька та вітчима позивача [PERSON]. Відповідно до довідки [PERSON] сльської ради № 100 від 18.09.2015 року брат позивача [PERSON], який помер 24.11.2012 року, проживав сам і був зареєстрований в [INFO]. Згідно матеріалів справи він не був одружений, не мав дітей, проживав сам, а у віці 24 років повісився. Після смерті брата [PERSON], позивач, як спадкоємець другої черги за законом, прийняв спадщину шляхом подачі у встановлений законом строк до [PERSON] державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, що стверджується копією заяви від 24.12.2012 року за № 851, яка міститься в незакінченій спадковій справі № 505/2012 , заведеній у [PERSON] державній нотаріальній конторі після смерті [PERSON], який помер 24.11.2012 року. Інших спадкоємців щодо спадкового майна немає. Згідно довідки [PERSON] сільської ради № 6 від 06.07.2015 року [PERSON], дійсно провів похоронні витрати батька [PERSON], якийпомер 03.12.2011 року та брата [PERSON], який помер 24.11.2012 року, що проживали за адресою: [INFO]. Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати Свідоцтво про право на спадщину. Для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом позивач звернувся до [PERSON] державної нотаріальної контори, але його було письмово повідомлено, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого [PERSON], який помер 03.12.2011 року, немає можливості, оскільки ним не представлено правовстановлюючого документу щодо належності майна спадкодавцеві, та повідомлено, що позивач повинен представити правовстановлюючий документ, який повинен бути зареєстрованим в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і в разі відсутності вказаних документів йому рекомендовано звернутись в суд, що стверджується листом-відмовою від 17.09.2015 року за № 271/01-16. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Крім того, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно довідки [PERSON] сільської ради № 98 від 18.09.2015 року житловий будинок в с.Нове Село, вул.Спортивна,71 Виноградівського району Закарпатської області згідно погосподарської книги № 8, номер обєкта погосподарського обліку 0356-1, рахується за [PERSON], який помер 03.12.2011 року. Згідно довідки КП «[PERSON] районне БТІ» № 374 від 17.09.2015 року житловий будинок з надвірними будівлями в с.Нове Село, вул.Спортивна,71 будівництвом завершений та його інвентаризаційна вартість станом на вересень 2015 року становить 110 191 грн. Житловий будинок рахується за [PERSON] на підставі довідки, виданої [PERSON] сільською радою від 06.07.2015 року за № 7. Згідно даних технічного паспорту спадковий житловий будинок побудований в 1983 році. Будівництво спадкового будинку здійснювалось відповідно до закону, про що свідчить свідоцтво садиби в сільських населених пунктах УРСР, відповідно до якого забудовником був [PERSON], якому була виділена земельна ділянка під забудову площею 0,07 га. Забудова ділянки дозволена рішенням виконкому [PERSON] народних депутатів від 25.06.1982 року №163 за типовим проектом будівлі №30-3к-7. Відповідно до ст.1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.1262 Цивільного кодексу України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід, як з боку батька, так і з боку матері. Відповідно до ч.3 ст.1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.5 ст.1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п.37 постанови № 5 від 07.02.2014 року пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене\~наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5\~і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності\~ЦК\~та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Відповідно до частини першої\~статті 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою\~статті 5 Цивільного кодексу України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва\~постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року N 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення"\~(втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень\~Конституції України\~та\~Цивільного кодексу України\~вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року"). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів"). За змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської [PERSON] депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками №32 та №33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських [PERSON] депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих [PERSON] відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих [PERSON]. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703\~(в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою( ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України). За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих позивачем доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Outcome: approved