Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про усунення перешкод у вихованні дитини та визначення способу участі батька у вихованні дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.10.2008 року по 22.02.2016 року, від шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. Після розлучення дочка залишилась проживати разом з матір"ю. Але відповідачка постійно чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, відмовляється надавати дозвіл на побачення з дитиною, приймати участь в її вихованні. У зв"язку з тим, що відповідачка постійно чинила перешкоди у спілкуванні з дитиною, позивач звернувся до Органу опіки та піклування і Розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 539 від 15.09.2016 року було визначено порядок спілкування батька з дитиною. Приблизно до листопада 2016 року відповідачка дотримувалась визначеного графіку спілкування, але у подальшому знову стала ухилятися від цього. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд: 1) Зобов"язати відповідачку не чинити перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною [PERSON], [INFO]; 2) Встановити графік спілкування батька з дитиною без присутності матері, а саме: - першу половину всіх канікулярних періодів у непарні роки та другу половину всіх канікулярних періодів у парні роки; - І та ІІІ тижні місяця з 10 години суботи до 11 години неділі; - ІІ та IV тижні місяця з 10 години неділі до 19 години неділі. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з"явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу в її відсутність, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Служби у справах дітей - в судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу у відсутності представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, його представника, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.. 214 ЦПК України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.10.2008 року по 22.02.2016 року. Від шлюбу сторони мають малолітню дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. На даний час малолітня [PERSON] проживає разом із своєю матір"ю [PERSON] за згодою сторін. У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини, що стало підставою для звернення його до суду з даним позовом. Відповідно до Висновку Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 13.09.2016 року визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матір"ю [PERSON] Розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 539 від 15.09.2016 року було визначено порядок спілкування батька [PERSON] із малолітньою дочкою [PERSON], відповідно до якого був встановлений наступний графік спілкування: - щочетверга з 17.30 години до 20.30 години; - щонеділі з 10 години до 19 години; - канікулярний період (осінній, зимовий, весняний) - І половина з батьком, ІІ половина з матір"ю; - канікулярний період (літній) - І половина з матір"ю, ІІ половина з батьком. Але, незважаючи на встановлений графік спілкування, відповідачка його дотримувалася лише до листопада 2016 року, у подальшому нею знову чинилися перешкоди. Той факт, що відповідачкою чиняться перешкоди у спілкуванні батька з дитиною, знайшов своє підтвердження під час розгляду справи та був підтверджений належними письмовими доказами та показами свідка [PERSON], допитаного у судовому засіданні. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" батьки, які проживають окремо від дитини, зобов"язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Частинами 1, 2 статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов"язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. З наведених вище норм діючого законодавства можна зробити висновок, що сторони по справі зобов"язані здійснювати свої батьківські обов"язки щодо дитини, мають право на спілкування з дитиною, її виховання. Відповідно до ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини. Тобто права та обов"язки матері та батька щодо дитини є рівними навіть тоді, коли вони не є подружжям. На обсяг батьківських прав та обов"язків не впливає та обставина, що один із батьків проживає окремо від дитини. Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ч. 3 ст. 9 Конвенції проголошує правило про те, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. 11.12.2017 року Службою у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надано Висновок про участь батька у вихованні малолітньої [PERSON]. Так, відповідно до Висновку Служба вважає за доцільне встановити наступний графік спілкування батька з дитиною, а саме: -кожного четверга з 17 години 30 хвилин до 20 години 30 хвилин; -кожної неділі з 10 години до 19 години; -канікулярний період (осінній, зимовий, весняний) - І половина - з батьком, ІІ половина - з матір"ю; -канікулярний період (літній): І половина - з матір"ю, ІІ половина - з батьком. Виходячи з наявних матеріалів справи та досліджених судом письмових доказів, а також того, що позивач має позитивні характеризуючи дані, має можливість та бажання приймати активну участь у вихованні своєї дитини, а також те, що таке спілкування не перешкоджатиме розвитку дитини, наявність між сторонами суперечок щодо участі позивача у спілкуванні та вихованні дитини, суд вважає, що судом повинен бути визначений порядок участі позивача у вихованні його дочки [PERSON]. З урахуванням вищевикладеного, встановлених судом обставин справи, суд вважає, що для позивача необхідно встановити наступний порядок участі у вихованні дочки, а саме, графік, запропонований Службою у справах дітей, зокрема: -кожного четверга з 17 години 30 хвилин до 20 години 30 хвилин; -кожної неділі з 10 години до 19 години; -канікулярний період (осінній, зимовий, весняний) - І половина - з батьком, ІІ половина - з матір"ю; -канікулярний період (літній): І половина - з матір"ю, ІІ половина - з батьком. Суд вважає, що встановлення саме такого порядку зустрічей з дитиною для позивача буде повністю відповідати інтересам дитини, з урахуванням денного сну, графіку прийому їжі, навчання дитини, стану здоров"я дитини, а також не буде порушувати права матері дитини на виховання та спілкування з дитиною. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, з урахуванням Висновку Служби у справах дітей. На підставі викладеного,

Outcome: partial