Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-06 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ЗАТ "Фабрика Говерла" в особі голови правління [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно, посилаючись на те, що 27 липня 2009 року між ним, [PERSON] (покупець) та ЗАТ «Фабрика Говерла», в особі голови правління [PERSON] (продавець) був укладений договір купівлі - продажу основних засобів, згідно якого, продавець у порядку і на умовах визначених у договорі, зобов'язався передати у власність, покупцеві, а покупець, прийняти і оплатити товар, у відповідності до п.1.1 даного договору - комплекс будівель (складські та виробничі приміщення) за [ADDRESS]. Згідно п.2.1 Договору, загальна вартість відчужуваного комплексу будівель (складські та виробничі приміщення), становила 97 862,00 (дев'яносто сім тисяч вісімсот шістдесят дві) гривень. Нами, стронами по договору, було досягнуто домовленість, щодо ціни даного комплексу будівель в розмірі 97 862,00 (дев'яносто сім тисяч вісімсот шістдесят дві) гривень. Після погодження всіх інших істотних умов даного договору, в тому числі ціни, після підписання ними сторонами договору, він розрахувався з продавцем - ЗАТ «Фабрика Говерла», в повному обсязі. Таким чином, всі покладені на нього за договором зобов'язання він виконав. Отже, договір був укладений і набрав чинності з моменту його підписання, ними сторонами, тобто 27 липня 2009 року. Як наслідок, 27 липня 2009р., продавець - ЗАТ «Фабрика Говерла», передала, а він покупець - [PERSON], прийняв придбане ним майно - нерухоме майно, комплекс будівель (складські та виробничі приміщення), про що свідчить підписаний ними сторонами, акт прийому - передачі майна від 27 липня 2009 року. Однак, після виконання ним умов договору, ЗАТ «Фабрика Говерла», в особі голови правління - [PERSON], не передало йому будь-яких правовстановлюючих документів на придбане ним нерухоме майно, та ігнорувалися його численні звернення, звернутися до нотаріальної контори для подальшого нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу комплексу будівель (складські та виробничі приміщення). При цьому, [PERSON], не заперечує, що продаж йому комплексу будівель (складські та виробничі приміщення), відповідає його справжній волі, а при підписанні договору купівлі-продажу, вони домовилися щодо усіх істотних умов. Всі умови, необхідні для виконання договору купівлі-продажу нерухомого майна, комплексу будівель (складські та виробничі приміщення), були ними виконані, але без нотаріального посвідчення з вини відповідача. У зв"язку з чим просив визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, комплексу будівель (складські та виробничі приміщення), загальна площа яких становить - 482,4 кв.м., що розташовані у [ADDRESS], укладений 27 липня 2009 року між ним, [PERSON], як покупцем та ЗАТ «Фабрика Говерла», як продавцем, визнати за ним [PERSON], право власності на нерухоме майно, комплексу будівель (складські та виробничі приміщення), загальна площа яких стновить - 482,4 кв.м., що розташовані у [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] присутній не був. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог. Представник відповідача - ЗАТ "Фабрика Говерла" в судове засідання не з"явився. Голова правління [PERSON] надав суду заяву, в якій просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги визнає, заперечень проти позовних вимог немає. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку. Відповідно до положень частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України (ч.1 ст. 4 ЦПК України). У відповідності до положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень частин 1-2 статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України). Якщо недійсність правочину встановлена законом, то відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (ст. 220 ЦК). Отже, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним. Судом встановлено, що 27 липня 2009 року між ЗАТ "Фабрика Говерла" в особі голови правління [PERSON] та [PERSON] було узгоджено істотні умови та підписано договір купівлі-продажу комплексу будівель: будівлі цеху "А" площею 482,4 кв.м., будівлі "Б" площею 119,95 кв.м., будівлі складу "В" площею 115,16 кв.м., розташованих по [ADDRESS]. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст.675 ЦК). Таким чином згідно з цими вимогами договір купівлі-продажу від 27 липня 2009 року підлягав нотаріальному посвідченню. У відповідності до ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", роз'яснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК . Досліджуючи в судовому засіданні спірний договір купівлі-продажу, судом встановлено, що по даному договору досягнуто всіх істотних умов договору, що підтверджується Актом приймання-передачі від 27 липня 2009 року відчужуваного майна та технічної документації на нього. Однак відповідач ЗАТ "Фабрика Говерла" в особі голови правління [PERSON] ухилився від нотаріального посвідчення даного договору, на додаткові вимоги позивача щодо цього не відреагував. Згідно ст.228 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За таких обставин, зважаючи, що між сторонами укладений договір купівлі-продажу, сторони виконали свої зобов'язання по ньому, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для визнання договору купівлі-продажу від 27 липня 2009 року дійсним та позивач правомірно набув право власності на вказане майно на підставі договору від 27 липня 2009 року. Дане право не виконується відповідачем, натомість доказів на спростування вимог позову ним не надано, тому право позивача підлягає захисту шляхом визнання права власності. Питання про стягнення судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, позивачем не ставилося, у зв'язку з чим судові витрати слід залишити за останнім.

Outcome: approved