Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-22 00:00:00

у листопаді 2017 року [PERSON] звернулася у суд з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, стягнення заборгованості по аліментам, пені за час прострочення виплати аліментів та стягнення додаткових витрат. В обгрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що з 12 серпня 2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу у подружжя народився син [PERSON], [INFO]. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 березня 2016 року шлюб між сторонами розірвано. 05 лютого 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заган М.А. посвідчений договір про участь у вихованні дитини, зареєстрований у реєстрі за № 221, відповідно до п. 1 якого після розірвання шлюбу дитина [PERSON], [INFO], проживає з матір"ю. Згідно п. 2 договору відповідач зобов"язувався виплачувати на утримання дитини аліменти у сумі 3 150 грн. щомісяця шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок. Пунктом 4 договору встановлено, що у випадку виникнення додаткових видатків, а саме витрат на лікування або оздоровлення дитини, на навчання, витрат, пов"язаних з відвідуванням дитиною навчальних та спортнивних закладів, сторони оплачують ці витрати в рівних частинах. Пунктом 5 договору передбачено, що кожна сторона зобов"язується виконувати обов"язки, покладені на неї цим договором, та сприяти іншій стороні у виконанні її обов"язків. [PERSON] вважає себе одинокою матір"ю, оскільки самотужки виховує сина. Дитина цікавиться багатьма речами, прагне до розвитку та пізнання, у зв"язку з чим позивач влаштувала сина в різноманітні гуртки, тренувально-оздоровчі секції та інші навчальні заклади. Відповідач після розірвання шлюбу виїхав проживати до РФ. В період з 2016 р. по 2017 р. він допомагав сину матеріально, однак з часу створення ним іншої сім"ї він не цікавиться вихованням сина. З березня 2017 року виникла заборгованість по аліментам у сумі 25 200 грн. Позивач зазначає, що відповідач, не вважаючи за потрібне піклуватись про базові потреби та факультативні заняття власного сина, не підтримуючи матеріально його в дитячих бажаннях та додаткових прагненнях, порушив п. 2, 4 та 5 договору про участь у вихованні та утриманні дитини. За таких підстав, позивач просить: - позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], - стягнути з [PERSON] заборгованість по аліментах на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 25 200 грн., - стягнути з [PERSON] на її користь понесені нею додаткові витрати на туримання сина [PERSON], [INFO], у сумі 7 960 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 11 січня 2018 року відкрито провадження у даній справі. (а.с. 21) 17 квітня 2018 року відповідач [PERSON] надіслав відзив на позовну заяву. (а.с. 41) Просить відмовити в задоволенні позову, оскільки з моменту розірвання шлюбу по теперішній час він постійно намагається зустрічатися з дитиною, для чого регулярно проїжджає до місця постійного проживання сина. В РФ він проживає тимчасово у зв"язку з роботою. З осені 2017 року у зв"язку з тимчасовими фінансовими складнощами він затримав декілька платежів. З лютого 2018 року фінансовий стан стабілізовано, у зв"язку з чим він систематично виплачує аліменти. З незрозумілих для відповідача причин [PERSON] без об"єктивних для цього підстав припинила будь-яке спілкування з відповідачем, не відповідає на телефонні дзвінки, фізично не допускає до дитини під час приїздів відповідача в м. Київ та намагань побачити сина, заблокувала відомі відповідачу номери та акаунт в соціальних мережах. У зв"язку з цим відповідач позбавлений можливості приймати участь у вихованні сина. Тривала перерва у спілкуванні з дитиною змусила відповідача звернутися до Служби у справах дітей для визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. З моменту укладення договору про участь у вихованні дитини відповідач сплачує аліменти у розмірі, що перевищує встановлені під час укладення договору домовленості сторін. Позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по аліментам у розмірі 5 447 грн. визнав та зобов"язувався сплатити в добровільному порядку. Заперечує проти стягнення пені за час прострочення сплати аліментів, оскільки позивачем не вказано з якої конкретно суми заборгованості вона виходила, за які місяці таку заборгованість нараховано, зазначає про переплату передбачених договором платежів. Відповідач не заперечує проти свого обов"язку оплачувати додаткові витрати на потреби сина за умови їх документального підтвердження, проте до матеріалів позову не долучено квитанцій та інших доказів про здійснення додаткових витрат. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Відповідач та його представник в судовому засіданні визнали позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по аліментам у сумі 5 447 грн. В іншій частині позовних вимог [PERSON] просили відмовити. Третя особа - служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не забезпечила явку свого представника, надіслала клопотання про судовий розгляд без участі їх представника. (а.с. 96) Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 12 серпня 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON]. (а.с. 12) [INFO] року у подружжя народився син - [PERSON]. (а.с. 7) Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 березня 2016 року шлюб між сторонами у справі розірвано. (а.с. 8) 05 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про участь у вихованні та утриманні дитини, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 221. (а.с. 9) Згідно п. 1 вказаного договору після розірвання шлюбу дитина [PERSON], [INFO], буде проживати з матір"ю [PERSON] Згідно п. 2 договору сторони дійшли згоди, що [PERSON] виплачує [PERSON] на утримання дитини (аліменти) у сумі 3 150 грн. щомісяця, шляхом перерахування на її картковий рахунок. Пунктом 4 договору передбачено, що у випадку виникнення додаткових видатків, а саме витрат на лікування або оздоровлення дитини, на навчання, витрат, пов"язаних з відвідуванням дитини навчальних та спортивних закладів, сторони оплачують ці витрати в наступному порядку: 50% оплачує [PERSON], 50% [PERSON]. Відповідно Пунктом 5 договору кожна сторона зобов"язується виконувати обов"язки, покладені на неї цим договором, та сприяти іншій стороні у виконанні її обов"язків. Розпорядженням № 25 від 22 травня 2018 року Голосіївської районої в м. Києві державної адміністрації визначено порядок зустрічей батька [PERSON] з малолітнім [PERSON], [INFO], наступним чином: один раз на півтора місяці чотири години поспіль (без урахування асу відвідування дитиною шкільного або позашкільного закладу). (а.с. 103) З матеріалів справи вбачається, що Малолітній [PERSON], [INFO], проживає разом з матір"ю - [PERSON] за адресою: м Київ, [ADDRESS]. З 01 вересня 2017 року [PERSON], [INFO], навчається у ліцеї "Голосіївський" № 241 м. Києва. Дитина відвідує заняття тхеквондо в центрі спортивного виховання "Канон" з вересня 2016 року. Також займається стрибками у воду з травня 2017 року. Відповідач [PERSON] фактично проживає на території Російської Федерації, проте має зареєстроване місце проживання у м. Києві, зокрема [ADDRESS]. У висновку органу опіки та піклування від 22 травня 2018 року № 100-8032 зазначено, що Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація вважає за недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. (а.с. 88) Звертаючись у суд з позовом про позбавлення батьківських прав, [PERSON] зазначає, що відповідач, не вважаючи за потрібне піклуватись про базові потреби та факультативні заняття власного сина, не підтримуючи матеріально його в дитячих бажаннях та додаткових прагненнях, порушив п. 2, 4 та 5 договору про участь у вихованні та утриманні дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов'язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що вн намагається спілкуватися з сином та приймати участь у його вихованні, проте [PERSON] перешкоджає у спілкуванні з дитиною. Зважаючи на ставлення батька до своєї дитини, категоричного заперечення останнього проти позову, тієї обставини, що поведінка відповідача не є загрозливою для життя та здоров'я дитини, а ухилення батька дитини від достатнього матеріального утримання дитини, чи від частих зустрічей з дитиною не може призвести до позбавлення його батьківських прав, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення в частині позбавлення батьківських прав відповідача. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. Належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повнна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доводи позивача про невиконання відповідачем договору від 05 лютого 2016 р. про участь у вихованні та утриманні дитини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Встановлено, що відповідно до п. 2 вказаного договору [PERSON] щомісяця зобов"язувався сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 3 150 грн. З моменту укладення договору відповідач виконував взяті на себе зобов"язання, сплачував суми, що перевищували передбачений договором розмір аліментів. Всього з моменту укладення договору до дати складання позовної заяви (29.11.2017 р.) сума заборгованості складає різницю між належним та сплаченим, тобто 66 150,00 грн. - 54 403,00 грн. = 11 747,00 грн. Під час судового розгляду справи відповідаем додатково погашена заборгованість за вересень та жовтень 2017 р.. Отже, сума заборгованості складає 5 447,00 грн. (а.с. 63 - 75) З таких підстав, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 5 447,00 грн. заборговності по аліментам. Разом з тим, відповідно до ст. 185 СК України той з батьків. з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину. що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою. каліцтвом тощо) Згідно п.18. постанови Пленуму Верховного суду «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вказує, що до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані трати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, законодавець пов'язує факт виникнення додаткових витрат з особливими обставинами, викликаними хворобою дитини, розвитком її здібностей тощо. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Тобто, факт понесення додаткових витрат на дитину має бути документально підтверджений. На підтвердження понесення додаткових витрат доказів не надано, а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про стягнення пені за несплату аліментів в період з 01.04.2017 р. по 01.12.2017 р. в сумі 7 686,00 грн., оскільки відповідно частин 1-2 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. В суд з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] не зверталася. Укладений між сторонами договір про участь у вихованні дитини порядку нарахування неустойки на суму заборгованості не містить. У позовній заяві також не наведено розрахунок. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. На підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача 640 грн. судового збору.

Outcome: partial