Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

У лютому 2018 року позивач ззвернувся до суду з позовом де вказує, що на обілку Служби у справах дітей по Московському району Департаменту Служб у справах дітей Харківської міської ради з 21.09.2016 року перебуває [PERSON], [INFO]. Мати дитини - [PERSON], померла [INFO] року, батько - відповідач по справі. Відповідач долею дитини не цікавиться, останнє його відоме місце мешкання: [ADDRESS], зловживає алкогольними напоями, веде аморальний спосіб життя, допомоги на утримання дитини не надає. Тому просив позбавити відповідача батьківських прав відносно [PERSON], [INFO]. Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року позову був залишений без руху та позивачеві був наданий строк для усунення недоліків тривалістю десять днів зі дня отримання копії ухвали. 20 лютого 2018 року позивачем на виконання ухвали суду були надані документи, якими вказані в ухвалі недоліки були усунуті. 26 лютого 2018 року з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області були отримані відомості щодо реєстрації місця мешкання відповідача, який станом на цю дату в Харківській області не зареєстрований. Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 03 березня 2018 року позов було прийнято до провадження суду і призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 04 квітня 2018 року. 04 квітня 2018 року представник позивач надала суду письмову заяву з проханням розглядати справу у її відсутність, заявлені позовні вимоги підтримала, просила задовольнити у повному обсязі та не заперечувала проти прийняття по справі заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з"явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, шляхом оголошення на веб-сайті суду в мережі Інтернет, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у його відсутність не надавав. А тому, у відповідності з вимогами ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність, постановивши по справі заочне рішення. У відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступне. Як вбачається з копії свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 06 лютого 2003 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Червонозаводського районного управління юстиції міста Харкова, [PERSON], народився [INFO] року і його батьками є: мати - [PERSON], батько - [PERSON] (а.с.4). Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 18 вересня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції, мати [PERSON] - [PERSON] померла [INFO] року (а.с.5). Згідно з копією заяви [PERSON] на ім"я начальника служби у справах дітей по Московському району Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради від 12 квітня 2017 року, він не заперечував проти позбавлення його батьківських прав по відношенню до [PERSON] (а.с.7). Як вбачається з копії пояснень [PERSON], наданих начальнику служби у справах дітей по Московському району від 20.09.2016 року та від 21.11.2017 року, [PERSON] - її брат, який мешкає з нею за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] - батько брата, його долею брата не цікавиться, його вихованням не займається, допомоги на утримання не надає (а.с.8). Аналогічні обставини вбачаються з копії пояснень неповнолітнього [PERSON] на ім"я начальника служби у справах дітей по Московському району від 21.11.2017 року (а.с.9). 14 вересня 2016 року, своїм листом за №876, Харківська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №103 Харківської міської ради звернулась на ім"я начальника служби у справах дітей Московського району Департаменту служб дітей Харківської міської ради з проханням вжити передбачених діючим законодавством заходів щодо встановлення статусу [PERSON] (а.с.10). Як вбачається з довідки №449 від 27 листопада 2017 року та характеристики від 01 березня 2017 року, виданих Харківською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №103 Харківської міської ради [PERSON], навчається у 9-А класі зазначеної школи, матеріал засвоює на достатньому та середньому рівні, за характером спокійний, з товаришами по класу підтримує рівні стосунки, користується авторитетом в класі, батько дитини його вихованням не займається, виховує хлопчика старша сестра - [PERSON] (а.с.11-13). Наказом №129 від 21.09.2016 року [PERSON] поставлений на облік у служби у справах дітей Московського району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціального захисту населення Харківської міської ради та він був влаштований в сім"ю родичів - старшої сестри (а.с.14). Як вбачається з копії акту обстеження умов проживання від 20.09.2016 року, 14 березня 2017 року, 21 листопада 2017 року [PERSON] мешкає разом зі старшою сестрою - [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. В квартирі охайно, квартира з усіма зручностями. Хлопець має шафу для одягу, комп"ютер, книжки, письмовий стіл, ліжко. Хлопець забезпечений необхідними речами (а.с.16-17). Як вбачається з акту обстеження, складеного 28 листопада 2017 року комісією Циркунівської сільської ради Харківської області [PERSON] за адресою: [ADDRESS], не мешкає, зловживає спиртними напоями, не працює, долею сина - [PERSON] не цікавиться (а.с.19). Згідно з листом Міністерства юстиції України №48083/95331-0-61-17/23 від 08 грудня 2017 року, у Міністерстві інформація щодо перебування [PERSON] в установах виконання покарання Державної кримінально-виконавчої служби України відсутня (а.с.20). Згідно з листом Комунального закладу охорони здоров"я "Харківська міська дитяча поліклініка №27" №854 від 04 грудня 2017 року неповнолітній [PERSON] перебуває на обліку у цьому медичному закладі. До поклініки його супроводжує сестра - [PERSON] Батько дитини до полікліники не звертався, на профілактичні огляди дитину не супроводжував (а.с.21). Як вбачається з листа Управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного управління Національної поліції в Харківській області №4004119-27/01-2017 від 13 грудня 2017 року, інформація про притягнення чи не притягнення особи до кримінальної відповідальності є конфідіційної і не підлягає розголошенню без згоди [PERSON] (а.с.22). Згідно з витягом з протоколу засідання Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради №1 від 23.01.2018 року, Комісія вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с.38). Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.18 та ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава докладає всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Відповідно до ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ці положення міжнародного законодавства знайшли своє визначення у законодавстві національному, а саме - відповідно до вимог ст.150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати дитину. Відповідно до ч.1 ст.165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Частиною 2 ст.166 СК України передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини: при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Пленум Верховного Суду України в п.п.15, 16 постанови від 30 березня 2007 р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Таким чином, оскільки відповідач ухиляється від виховання та утримання неповнолітнього сина, а тривалість невиконання відповідачем своїх батьківських обов'язків свідчить про свідоме нехтування ним цими обов'язками, суд приходить до висновку про те, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню у повному обсязі. Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Відповідно до вимог ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. У відповідності з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, враховуючи те, що позивач при зерненні до суду був звільнений від оплати судового збору, а позов був задоволений у повному обсязі, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме - з відповідача на користь державни стягується судовий збір у розмірі 704 грн.80 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved