Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком. Свої позовні вимоги обгрунтував тим, що він на підставі договору довічного утримання від 06.07.2001 року є власником 3/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS] Черкаської області. У вказаному будинку 12.02.2013 року була зареєстрована племінниця позивача - відповідачка [PERSON] та її неповнолітня донька [PERSON], [INFO] . Жодного дня у вищевказаному домоволодінні вони не проживали, їхні особисті речі у будинку відсутні . Відповідачка має постійне місце проживання за адресою:[ADDRESS] , де проживає зі своєю неповнолітньою донькою, однак знятися з реєстрації у будинку позивача категорично відмовляється . Просив суд на підставі 71 ЖК України та ст. 405 ЦК України визнати відповідачку та її дитину такими, що втратили право користування житловим будинком. Позивач у судове засідання з"явився, наполягав на задоволенні позову .Проти винесення заочного рішення не заперечував . Відповідачка у судове засідання не з"явилась, незважаючи на те, що належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, про причину неявки не повідомила. Представник третьої особи [PERSON] у судове засідання з"явилась, не заперечувала проти задоволення позову . Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи , що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вислухавши присутніх сторін по справі , дослідивши письмові матеріали справи , суд приходить до слідуючого . Судом установлено, що позивач на підставі договору утримання 06.07.2001 року є власником 3/5 частини будинку [ADDRESS] Черкаської області (а.с.4). У вказаному будинку за згодою позивача була зареєстрована відповідачка [PERSON] та її неповнолітня донька [PERSON], [INFO] . (дана обставина підтверджується копією домової книги а.с.6-9). Факт непроживання відповідачки з своєю дочкою у будинку позивача підтверджений показами сусідів позивача- свідків по справі - [PERSON],[PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого осмобистого немайнового або майгнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зорема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов"язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов"язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред"явивши разом з тим одну із таких вимог; 1)про ппозбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України, члени сім"ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до п. 39 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року члени сім"ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК ). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім"ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи зповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім"ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім"ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71.72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Таким чином, оскільки [PERSON] з неопнолітньою дочкою відсутня без поважних причин понад один рік у спірному будинку, то суд вважає, що вона та її дитина втратили право на користування будинком позивача .

Outcome: approved