Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

Позивач просить скасувати п.1,9.4 рішення виконкому № 109 від 18.03.2013 року , п.42 додатка 1 до вказаного рішення, визнати незаконними дії відповідача щодо виселення її з сім"єю з кімнати [ADDRESS],визнати за нею право на першочергове забезпечення жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання , зобов"язати відповідача видати на її ім"я ордер на жиле приміщення ,яке вона в даний час займає. Підставами позову вказує наступне.З березня 2010 року вона з сім"єю з дозволу директора МК ВЖРЕП № 3 проживає в кімнаті [ADDRESS], з 10.06.2011 року вона зареєстрована у вказаному житлі . До цього часу ордер вона не отримала,хоча їй обіцяли його видати. 19.07. 2013 року вона звернувся з письмовою заявою до Бердичівської міської ради про отримання ордеру, але їй було відмовлено,з посиланням на рішення відповідача № 109 від 18.03.2013 року .Позивач вважає ,що відповідно до ст..132-2 ЖК України вона має право на першочергове забезпечення жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання , в її сім"ї є неповнолітня дитина,іншого житла немає. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала повністю . В займане на даний час житлове приміщення позивач вселився законно, за наказом керівника житлово-експлуатаційної організації , відповідачем у видачі ордера йому було відмовлено . Представник відповідача щодо позову заперечив. Вказав, що гуртожиток був переданий у власність територіальної громади в 2007 році і саме відповідач мав право надавати згоду та видавати ордери на вселення. Позивач вселилась в гуртожиток з порушенням вимог п.14,18,18 Примірного положення про гуртожитки. Відповідач жодних дій по виселенню позивача не вчиняв, а прийняте рішення № 109 стосується широкого кола осіб, не тільки позивача. Позивач на квартирному обліку в Бердичівському міськвиконкомі як особа, що потребує забезпечення житлом, не перебуває . Суд, вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову повністю, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка зареєстрована [ADDRESS] (а.с.4-5 ) з 10.06.2011 року , позивач є матір"ю неповнолітньої [PERSON], [INFO] (11). Гуртожиток [ADDRESS] був прийнятий до комунальної власності територіальної громади м.Бердичева згідно з рішенням № 199 від 22.03.2007 року 10 сесії 15 скликання Бердичівської міської ради (а.с.32), з 2.07.2007 року переданий на баланс МК ВЖРЕП № 3(а.с.30-31). Рішенням відповідача № 109 від 18.03.2013 року гуртожиток по [ADDRESS] визнано житловим фондом для тимчасового проживання (п.2 рішення), вказане рішення ніким не оспорено ,є чинним. Відповідно до статті 132 1 Житлового кодексу України до жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відносяться жилі приміщення, пристосовані для тимчасового проживання громадян, які не мають або втратили постійне місце проживання. Жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам, які втратили житло внаслідок звернення стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, у порядку, встановленому цим Кодексом. Жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання також надаються біженцям та громадянам, які вимушені залишити жиле приміщення внаслідок його аварійного стану, стихійного лиха або з інших підстав, які загрожують стану та безпеці відповідного жилого приміщення, у порядку, встановленому законом. Жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання відносяться до спеціалізованих жилих приміщень, які повинні відповідати санітарним та технічним вимогам. Жила площа в жилих приміщеннях з фондів житла для тимчасового проживання надається за нормами, встановленими для проживання громадян у гуртожитках. Згідно із статтею 132 2 жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам за умови, що для них таке житло є єдиним місцем проживання і їх сукупний доход недостатній для придбання або найму іншого жилого приміщення. Першочергове право на забезпечення жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання мають сім'ї з неповнолітніми дітьми, вагітні жінки, особи, які втратили працездатність, та особи пенсійного віку. Формування фондів житла для тимчасового проживання здійснюється у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни, яким надане жиле приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, не мають права приватизувати, обмінювати та здійснювати поділ цього жилого приміщення, здавати його в піднайм або вселяти в нього інших мешканців. Жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються на строк до одного року з можливістю продовження цього строку у разі неспроможності мешканця цього приміщення набути альтернативне місце проживання. Підставами для дострокового припинення права громадянина на користування жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання є: надання громадянину або придбання ним іншого жилого приміщення; підвищення доходів громадянина до рівня, який дозволяє йому укласти договір найму іншого жилого приміщення; порушення громадянином правил користування жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання; приведення мешканцем жилого приміщення з фондів житла для тимчасового проживання у непридатність для його використання; інші підстави, встановлені законом. Отже, вказані норми Житлового кодексу України розповсюджуються виключно на окремі випадки, передбачені законом, за умови настання яких, держава має забезпечити громадянам право на житло, передбачене статтею 47 Конституції України. Порядок надання та користування жилою площею в жилих приміщеннях з фондів житла для тимчасового проживання встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2004, № 422 затверджено Порядок формування фондів житла для тимчасового проживання та Порядок надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання. Згідно з п.п.1,2 Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання (далі по змісту Порядок) цей Порядок поширюється на громадян, які не мають або втратили постійне місце проживання, у зв'язку з чим їм надаються житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання. Першочергове право на забезпечення житловим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання мають сім'ї з неповнолітніми дітьми, вагітні жінки, особи, які втратили працездатність, та особи пенсійного віку. Житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються за рішеннями виконавчих органів сільських, селищних, міських рад (п.3 Порядку). Умови взяття на облік громадян, які потребують надання житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання визначені п.7 Порядку, згідно з яким громадяни подають до міської ради заяву з підписами усіх повнолітніх членів сім'ї. До заяви додаються: копії документів, що посвідчують особу заявника; довідка про склад сім'ї; копії документів про підтвердження набуття першочергового права на забезпечення житловим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання (сім'ї з неповнолітніми дітьми, вагітні жінки, особи, які втратили працездатність, та особи пенсійного віку); довідки про дохід усіх членів сім'ї; довідка бюро технічної інвентаризації про відсутність у громадянина іншого житла для проживання за місцем отримання житла з фонду житла для тимчасового проживання, а у разі прибуття громадянина з іншого регіону - зазначена довідка з попереднього місця проживання. За наслідками розгляду такої заяви виконкомом відповідної ради приймається рішення та видається ордер(п.п.11-15 Порядку). Представлена позивачем заява (а.с.9) від 19.07.2013 року про видачу ордера на вселення в квартиру [ADDRESS] не є доказом того, що позивач перебував на обліку громадян, які потребують надання житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, подав відповідну заяву з необхідними документами, є рішення про надання жилого приміщення ,на підстав якого відповідач зобов"язаний був видати ордер. Відповідно до ст.3 ЦПК України судовому захисту підлягає невизнане, оспорене чи порушене право. Доводи позивача про те,що його право на першочергове забезпечення жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання не визнається відповідачем , є підстави для видачі на його ім"я ордера на конкретне жиле приміщення не ґрунтуються на вимогах ст.ст.132-1,132-2 ЖК України , п.п.3,7,11-15 Порядку , є безпідставними і задоволенню не підлягають. Законність вселення позивача та проживання його з сім"єю в кімнаті [ADDRESS] в судовому порядку не оспорюється. Відповідно до ст.15 Житлового кодексу УРСР виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті здійснюєть управління житловим фондом місцевих Рад. Згідно ст.47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.В разі відмови громадян звільнити житло виселення здійснюється на підставі рішення суду (п.22 Порядку ). Як встановлено ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування відповідно до Конституції України визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні». Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції (ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні". Позивач вважає ,що дії відповідача по його виселенню з сім"єю з займаної кімнати є неправомірними,а п.п.1,9.4 рішення № 109 та п.42 Додатка 1 до цього рішення просить скасувати як незаконні . Згідно з п.1 рішення відповідача від 18.03.2013 року № 109 запропоновано мешканцям в добровільному порядку здійснити процедуру виселення з жилих приміщень гуртожитків за адресами : [ADDRESS] та [ADDRESS] згідно з Додатком № 1,а п.9.4 передбачає здійснення процедури виселення відповідно до вимог чинного законодавства в разі відмови добровільно звільнити займані приміщення .Пункт п.42 Додатку №1 до рішення містить вказівку на позивача та склад його сім"ї, та вказівку на займані кімнати гуртожитку по [ADDRESS](а.с.6-8) як особи, що перебуває в списку мешканців,які виселяються з гуртожитку. Відповідно до ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Згідно з ч.1 ст.73 вказаного Закону акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. Виселення полягає у звільненні приміщення від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням. Представлені сторонами докази (а.с.28,29)не свідчать, що відповідачем були вчинені дії по виселенню позивача, а прийняті пункти оскаржуваного рішення виходять за межі повноважень відповідача та порушують права позивача. Покази свідків [PERSON],[PERSON] щодо порядку заселення позивача в гуртожиток в 2010 році без будь-яких документів, права балансоутримувача заселяти в вільні кімнати громадян є суб"єктивним тлумаченням свідками норм чинного законодавства, такі покази заявлених позивачем вимог не стверджують. Судові витрати позивача по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають на підставі ст..88 ЦПК України.

Outcome: dismissed