Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

Позивач у жовтні 2014 року звернувся до суду з позовом, яким після збільшення вимог, просив стягнути із відповідача на його користь суму боргу - 1 800 доларів США, що еквівалентно станом на 04.12.2014 року - 30 120 грн., 1 202,56 грн.- інфляційних нарахувань, 257,65 грн. - три проценти річних, а також понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 2 400 грн. та інші судові витрати. Вимоги мотивує тим, що 13 грудня 2013 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого передав відповідачу грошову позику в розмірі 1 900 доларів США, зі строком повернення до 1 червня 2014 року. 05 червня 2014 року йому повернуто відповідачем 100 доларів США, а тому залишок боргу складає 1 800 доларів США. Крім того, боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Інфляційні нарахування на суму боргу складають - 1 202, 56 грн. та фінансова санкція у розмірі трьох процентів річних від суми боргу - 257,65 грн. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги підтримали, просили задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, у їх задоволенні просила відмовити. Зазначила, що дійсно 13.12.2013 року отримала від позивача в борг кошти в сумі 1900 доларів США на ремонт будинку, про що написала розписку. Однак, 07 червня 2014 року, в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON], повернула всю суму боргу, про що відповідачем не було дано їй розписку. Її неодноразові прохання щодо надання розписки позивачем були проігноровані. Пізніше дізналася, що до суду подано позов про стягнення з неї боргу та штрафних санкцій. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд позов задовольняє частково, із наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір ( ч. 3 ст. 60 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що відповідач взяла у борг у позивача- 1 900 доларів США та зобов"язалась повернути - 01.06.2014 року. Отже, на підтвердження укладення договору позики та його умов відповідач видала позивачу розписку про позичені гроші, про що не заперечувала і в суді ( а.с. 34). Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Беззаперечно з"ясовано, що до цього часу позичальник не повернула позикодавцеві всю суму позики, а лише в червні 2014 року повернула 100 доларів США , залишок заборгованості -1800 доларів США. Представлена позивачем розписка відповідача є належним, допустимим та достовірним доказом не лише факту укладення договору, а й підтвердженням його умов. У зв'язку із цим, за правилами ч. 1 ст. 1050 ЦК, наступають наслідки порушення договору позичальником відповідно до вимог ст. 625 ЦК. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов"язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов"язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов"язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов"язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця-гривня. У зв"язку з цим, при задоволенні позову про стягнення грошових сум, суди повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України- гривні. У разі пред"явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення ( Постанова Пленуму ВС України №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі"). Позивач просить стягнути 1 800 доларів США заборгованості , що по курсу НБУ станом на 04.12.2014 року еквівалентно 30 120 грн., проте така сума в еквіваленті не відповідає офіційному курсу НБУ станом на 04.12.2014 року яка складала саме -27 522 грн., а станом на 26.01.2015 року (реєстрація заяви про збільшення вимог) Національним Банком України встановлено офіційний курс гривні до іноземної валюти: за 100 доларів США- 1581,0005 грн. , а відтак 1 800 дол. США х 15,81 = 28 458 грн. При цьому, суд також не може вийти за межі позовних вимог, зокрема основної суми боргу, оскільки на день ухвалення рішення 13.02.2015 року сума боргу з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України становила - 25,91 грн.х1800 доларів США =46 638 грн. Таким чином, суд враховує, що відповідач не виконала взятих на себе зобов"язань по договору позики, кошти повністю не повернула, а тому з останньої підлягає до стягнення на користь позивача сума боргу- 1 800 доларів США, що за курсом НБУ станом саме на 26.01.2015 року еквівалентно 28 458 грн. та три проценти річних заявлена позивачем в розмірі- 257 , 65 грн. (23 220 грн.х3х135:365:100). Доказів, які б підтверджували факт повернення грошей відповідач суду не надала, і таких доказів в суді не встановлено. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді були передані позичальником позикодавцю , а тому суд до виклику свідків за клопотанням відповідача віднісся критично. Згідно статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Разом з цим, погодитися з вимогою позивача щодо стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції не можна, так як офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Визначення в договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Держкомстатом індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних зі знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті. Як убачається з матеріалів справи, позика надавалася у доларах США, а не в національній валюті, і при перерахунку суми боргу з іноземної валюти на національну судом урахований офіційний курс гривні до долара США, встановлений Національним банком на 26.01.2015 року. У зв'язку з викладеним, вимоги щодо стягнення індексу інфляції у сумі 1202, 56 грн. є безпідставними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства. Згідно зі ст. 12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, відповідно до яких в цивільних справах граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою сторін, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відповідно до ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Суд вважає безпідставними та необґрунтованими вимоги позивача про стягнення із відповідача 2 400 грн. витрат на правову допомогу, оскільки [PERSON] не була допущена у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 56 ЦПК України, до участі у справі, як особа, яка має право на надання правової допомоги , а діяла як представник по довіреності( а.с.32). Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір в сумі 250 грн. та до стягненню із відповідача на користь держави підлягає також недовнесений судовий збір в розмірі - 37,15 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial