Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] третя особа Відділ у справах громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб Дарницького району м. Києві про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Ухвалою суду від 11.06. 2015 року в порядку ст. ст. 122 ч.2 п. 1, 126 ЦПК України роз"єднані позовні вимоги та у відкритті провадження про зняття з реєстраційного обліку відмовлено а повернуто в цій частині позивачу для звернення до належного суду. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка мотивує тим, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 червня 1998 року по 02.07. 2014 рік Від шлюбу мають доньку - [PERSON], [INFO]. 29 лютого 2008 року було придбано квартиру [ADDRESS]. 22 квітня 2013 року між нею та відповідачем було укладено шлюбний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко Т.Б. За умовами шлюбного договору (п.1) Сторони домовились, що квартира [ADDRESS] набута на підставі Договору купівлі- продажу, посвідченого 29.02.2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жуковською О.P., вважається особистою приватною власністю Позивача, як в період перебування в шлюбі так і у випадку його розірвання та перестає бути спільно набутим майном. Відповідач створив нову сім'ю та не проживає в квартирі [ADDRESS] з березня 2013 року З березня 2013 року відповідач в квартирі не проживає, участі в її утриманні чи сплаті обов'язкових платежів не приймає. Відповідно до п.7 Шлюбного договору від 22 квітня 2013 року - у випадку розірвання шлюбу, сторона, яка не є власником нерухомого майна, зобов'язана знятися із реєстраційного обліку, протягом трьох місяців з дня пред'явлення письмової вимоги іншої сторони. У зв"язку з чим вона просить визнати [PERSON] [INFO], податковий номер [NUMBER], паспорт [NUMBER], виданий Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві 24.09.1998 року таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити позов з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, по дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином., про що свідчать поштові повідомлення які повернулися на адресу суду, без вручення ( а. с.24, 33, 34 ) та про вручення СМС-повідомлення. Згідно відомостей Відділу адресно - довідкової роботи ГУ ДМС України в м. Києві , [PERSON] [INFO], з 18 квітня 2008 року зареєстрований в [ADDRESS] ( а. с. 12 ) Зі змісту ст. 74 ЦПК України, слідує, що судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Разом з тим, судові повідомлення надсилалися відповідачу і за його фактичним місцем проживання за адресою: [ADDRESS]. Суд, відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у відсутності відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечував позивач. Суд, вислухавши пояснення позивача [PERSON] вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] [INFO], та [PERSON], [INFO] 26 червня 1998 року зареєстрували шлюб у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва, актовий запис №682. Від шлюбу мають доньку - [PERSON], [INFO]. 22 квітня 2013 року між Позивачем та Відповідачем було укладено шлюбний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельниченко Т.Б. За умовами шлюбного договору (п.1) Сторони домовились, що квартира [ADDRESS] набута на підставі Договору купівлі- продажу, посвідченого 29.02.2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жуковською О.P., вважається особистою приватною власністю Позивача, як в період перебування в шлюбі так і у випадку його розірвання та перестає бути спільно набутим майном. ( а. с.4, 5 ) . 02 липня 2014 року заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва було розірвано шлюб міх позивачкою та відповідачем ( а.с. 6) Відповідач створив нову сім"ю і з березня 2013 року відповідач в спірній квартирі не проживає. Участі в її утриманні чи сплаті обов'язкових платежів не приймає. Водночас, відповідно до роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року предмет позовних вимог (у тому числі первісного, зустрічного позову та позову третьої особи із самостійними вимогами) зазначається виходячи з вимог закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та підстав заявленої вимоги. Тобто суд, при вирішенні справи повинен встановити її обставини і відповідно до встановлених обставини визначити правовідносини, що склались між сторонами, та закон, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ст. 215 ЦПК України). Відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Водночас, як роз'яснив Верховний Суд України, відповідно до положень цивільного процесуального законодавства підстави заявленого позову - це виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України (ст.4, п.5.ч.2 ст. 119 ЦПК). Таким чином, при розгляді справи суд застосовує той закон, який регулює спірні правовідносини. Підсумовуючи викладене, формулювання у рішенні суду предмету позовних вимог не відповідно до тексту позовної заяви, а виходячи з вимог закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та підстав заявленої вимоги, не буде порушувати встановленого ст. 11 ЦПК принципу диспозитивності цивільного судочинства. Згідно вимог ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В даній справі квартира належить позивачці на праві приватної власності і, відповідно, застосуванню підлягають положення ст. 405 ЦК України, яка регулює право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом з тим, за місцем реєстрації відповідач не проживає більше ніж один рік, доказів наявності поважності причин у матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право приватної власності є непорушним. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В порядку ст.ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень ї прав, в даному випадку у спосіб визначений чинним законодавством шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи, що відповідач не проживає у квартирі позивачки понад один рік, а пунктом 7 шлюбного договору від 22.04. 2013 року передбачено, що у випадку розірвання шлюбу , майно ( рухоме і нерухоме), особисті майнові права придбані ( набуті) під час шлюбу, залишаються тому із сторін на чиє ім"я вони зареєстровані. Майно ( рухоме і нерухоме), особисті майнові права придбані ( набуті) під час шлюбу, спільна часткова власність, розподіляються між сторонами відповідно до часток вказаних у відповідних договорах. При цьому сторона, яка не є власником нерухомого майна зобов"язана звільнити його від особистих речей, а в разі реєстрації в житловому приміщенні знятись із реєстрації, протягом трьох місяців з дня пред"явлення письмової вимоги сторони ( а.с. 5 зв.) В матеріалах цивільної справи знаходиться письмова вимога позивачки від 08.12. 2014 року , щодо зняття відповідача з реєстрації, про отримання якої підтверджується зворотним повідомленням особисто [PERSON] за адресою у [ADDRESS] ( а.с. 7-8). Вище вказаним порушуються права позивачки як власника, то наявні підстави для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. на підставі ст. 405 ЦК України. Так, згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно зі ст. 6 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Статтею 7 цього ж Закону встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семі днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов'язувати реєстраційні органи вчинити ці дії не має потреби. Крім того, відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. До участі у справі у якості третьої особи залучений Відділ у справах громадянства , імміграції та реєстрації фізичних осіб Дарницького району м. Києва . Щодо зобов'язання вчинити певні дії особи, яка не мала статус відповідача у справі, оскільки зобов'язання вчинити певні дії третіх осіб, процесуальним законодавством не передбачено. Виходячи зі змісту ст. 30,35,36,118 ЦПК України, а також загальних засад цивільного судочинства, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору не можуть бути зобов'язанні до вчинення певних дій. Положення третьої особи у цивільному процесі визначено ст.ст. 34,35 ЦПК України і суттєво відрізняється від правового положення сторін у процесі, зокрема відповідача. Про те, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду по справі про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є безпосередньою підставою для зняття з реєстраційного обліку особи. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, досліджених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: approved