Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до Ульяновського районного суду Кіровоградської області, з позовом до [PERSON] про повернення безпідставно набутого майна у вигляді грошових коштів. Позов мотивовано тим, що [PERSON], як фізична особа підприємець, не перебуваючи у будь-яких договірних відносинах з [PERSON], протягом 2016- 2018 років помилково сплачувала грошові кошти на розрахунковий рахунок [NUMBER] [PERSON] в АТ " Ощадбанк ", МФО 323475 на загальну суму 16 100, 00 грн., згідно платіжних доручень що додані до позовної заяви. Зазначені кошти підлягали перерахуванню за навчання на банківський рахунок доньки позивача-[PERSON], яка є студентом 5 курсу, стоматологічного факультету Національного медичного університету імені О.О. Богомольця, проте були помилково перераховані на рахунок відповідача [PERSON] Так, як майно [PERSON] у вигляді грошових коштів на загальну суму 16100,00 гривень є майном, що було набуте [PERSON] без достатньої правової підстави , 02.04.2018 року [PERSON] звернулась з письмовою вимогою №2 до [PERSON] щодо повернення помилково отриманих відповідачем грошових коштів на загальну суму 16100,00 гривень, шляхом перерахування на розрахунковий рахунок позивача у семиденний строк від дня отримання вимоги. Згідно рекомендованого повідомлення ПАТ " Укрпошта ", письмова вимога [PERSON] від 02.04.2018 року за №2, була вручена [PERSON] 05.04.2018 року. Оскільки, відповідач добровільно не провела розрахунок з позивачем в семиденний строк згідно зазначеної вимоги, [PERSON] вимушена була звернутись з позовом до суду про повернення безпідставно набутого майна у вигляді грошових коштів. В судовому засідання позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач та представник відповідача в ході судового засідання заперечили щодо позововних вимог та просили суд відмовити у задоволені позову. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, вислухавши доводи сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають зі слідуючих підстав. Судом встановлено, що у відповідності до копій платіжних доручень (а.с.9-21), у період з 14.11.2016 року по 12.02.2018 року ФОП [PERSON] на рахунок [PERSON] було перераховано 16100 грн., по 1000 грн. 14.11.2016, 07.12.2016, 09.01.2017, 06.02.2017, 03.03.2017, 10.04.2017, 10.05.2017, 03.07.2017, 11.07.2017, 10.08.2017, 11.09.2017 року та по 1020 грн. 10.10.2017, 13.11.2017, 12.12.2017, 15.01.2018, 12.02.2018 року. 02.04.2018 року позивачем було направлено відповідачеві претензію з вимогою повернення безпідставно набутого майна (а.с.7). Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зі змісту цієї норми матеріального права вбачається, що зобов'язання у зв'язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності сукупності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав. Відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Дослідивши доводи позову, а також додані до нього докази, доводи відзиву на позов та додані до нього докази, суд встановив, що допитаний в ході судового розгляду свідок [PERSON] являється батьком [PERSON], [INFO], матір"ю являється відповідачка [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження ( а.с.98). Між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] виникли зобов"язальні правовідносини з приводу утримання малолітньої дочки - [PERSON], [INFO]. [PERSON] являється чоловіком позивачки [PERSON]. З матеріалів справи (а.с.31-34 копія позовної заяви [PERSON] до [PERSON], яка підписана [PERSON].), вбачається, що [PERSON] постійно надавав [PERSON] матеріальну допомогу на утримання дитини-[PERSON], допомога на утримання дитини сплачувалась [PERSON] протягом 2016-2018 років, як [PERSON] так і через підприємницький рахунок його дружини [PERSON], а тому до тверджень заявлених [PERSON] в судовому засіданні про те, що він взагалі не надавав [PERSON] матеріальної допомоги на утримання дитини суд відноситься критично. Також суд відноситься критично до пояснення [PERSON], які останній надіслав до канцелярії суду ( а.с.66-69) в частині того, що зазначене ним в позовній заяві речення про те, що допомога на утримання дитини сплачувалась через підприємницький рахунок його дружини [PERSON] є помилковим. Крім того, позивачка в ході судового засідання пояснила, що раніше вона спільно із [PERSON] через термінал перераховували кошти відповідачці [PERSON] на утримання дитини. Крім того, позивачка в основу позовних вимог ставить твердження про те, що вищезазначені кошти підлягали перерахуванню на банківський рахунок її дочки [PERSON] за навчання, однак у копіях платіжних доручень в графі "призначення платежу" зазначено "для зарахування на р/р 26251520512707 [PERSON], ІДН [NUMBER], за навчання, без ПДВ", а не зазначено за навчання [PERSON]. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Отже, грошові кошти в розмірі 16100 грн. набуті відповідачем як кошти на утримання спільної із [PERSON] дитини. Перерахування здійснені за добровільної згоди позивача, яка являється дружиною [PERSON] який має певні зобов"язання щодо утримання неповнолітньої дитини та не підлягають поверненню як такі, що безпідставно набуті. Крім того, суд вважає, що позивач мала реальну можливість не здійснювати та припинити дані перерахування які відбувалися майже щомісячно у період із 14.11.2016 року по 12.02.2018 року. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ФОП [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Outcome: dismissed