Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Позовні вимоги мотивує тим, що 17 грудня 2013 року, мешканець м .Рахів, громадянин [PERSON], з яким вона тривалий час перебуває у неприязних відносинах, викликаних постійними образами та наклепом в різні інстанції області та вищі інстанції в цілому, близько 16 години, коли вона поверталася з роботи додому, навпроти адміністративного корпусу Рахівської районної лікарні, побачивши її, безпідставно, черговий раз став обзивати її брутальною лайкою та іншими різними непристойними словами, які в порушення етичних та моральних норм, принизили її ім"я, честь та гідність. Все це відбувалося в присутності громадянки [PERSON], яка йшла поруч з нею і була свідком цих подій. Як їй стало зрозуміло, підставою такої поведінки з боку відповідача стало те, що їх відносини тривалий час є неприязними, у зв"язку з чим відповідач дозволяє собі регулярно, в тому числі, шляхом словесних образ, принижувати її, не аргументуючи конкретно причин своєї поведінки. Аналогічні випадки мали місце і раніше, на протязі декількох років, які були направлені на приниження її честі, гідності та ділової репутації, шляхом подачі на неї, як приватного підприємця, скарг та анонімних повідомлень в різні інстанції району, області та вищі інстанції України, які не знаходять свого підтвердження (копія висновку Рахівського РВ УМВС України про розгляд заяви громадянина [PERSON] від 25.11.2013 року додається). Останнє, необгрунтоване поваідомлення щодо її підприємницької діяльності відповідач надіслав до головного управління Міндоходів у Закарпатській області і по даному факту працівники вказаного управління провели перевірку діяльності кафе "Хвилинка", що розташоване на вул. Привокзальній м. Рахова та являється її приватною власністю. В ході проведеної перевірки не було виявлено жодного порушення Правил торгівлі про що свідчить акт перевірки, складений працівниками вище вказаного Управління. Вона, являється приватним підприємцем, чесно та добросовісно сплачує всі, передбачені чинним законодавством платежі, своєчасно виплачує заробітну плату найманим працівникам, являється меценатом та надає матеріальну допомогу на потреби міста. На її зауваження та прохання щодо припинення незаконних дій, відповідач [PERSON] насміхається з неї, погрожує їй санкціями податкових органів та органів внутрішніх справ, зупиненням її підприємницької діяльності, обзиває її нецензурною лайкою. Враховуючи те, що у досудовому порядку врегулювати даний спір не являється можливим, оскільки відповідач ухиляється від цього, позивачка вважає за можливе у судовому порядку захистити всою честь, гідність та ділову репутацію способом, чітко встановленим законодавцем, а саме шляхом публічного вибачення та відновлення становища, яке існувало до порушення її прав. Вона користується повагою серед мешканців м. Рахова та за його межами, має певне коло друзів, родичів, дорослу доньку, яким стало відомо про дані випадки по місцю проживання, дані обставини принизили її як особу, що призвело до дискредитації її імені, були порушені її особисті немайнові блага, що призвели до істотної зміни здійснення нею підприємницької діяльності. Крім того, регулярними неправомірними діями з боку відповідача, їй спричинена моральна шкода, яка включає в себе душевний біль, якого вона зазнала внаслідок протиправної поведінки з боку відповідача. Важкість своїх моральних стаждань вона оцінює у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень. На підстві наведеного, просила захистити її особисті немайнові блага: честь, гідність та ділову репутацію, шляхом зобов"язання [PERSON] вчинити перед нею публічне вибачення за вчинення по відношенню до неї незаконних, протиправних дій. Зобов"язати громадянина [PERSON] не вчиняти особисто або через третіх осііб будь-яких дій, направлених на приниження її імені, честі, гідності та ділової репутації. Стягнути з відповідача у її користь грошову суму у розмірі 10000 гривень, як компенсацію за моральну шкоду, спричинену їй неправомірними діями відповідача, а також витрати по сплаті судового збору та наданню правової допомоги. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві. Зазначили, що невідомо з яких причин відповідач постійно звертається до усіх відомих контролюючих органів не неї х заявами та анонімками, у яких оговорює її як підприємця, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію. Також, 17.12.2013 року обзивав її непристойними словами в присутності її робітниці - [PERSON] Просять задовольнити заявлені вимоги у повному обсязі, оскільки у матеріалах справи є достатньо доказів на підтвердження такого. Відповідач, [PERSON] позовні вимоги не визнав. Пояснив, що від до контролюючих органів щодо діяльності [PERSON] звертався лише один раз, під своїм прізвищем, в порядку, визначеному статтею 40 Конституції України. Жодних ананімок він не писав та не повинен нести відповідальність за такі. Щодо 17.12.2013 року, то його взагалі не було в м.Рахів, отже вказаного дня він не міг ображати позивачку. важає позов надуманим та просить у такому відмовити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні ствердила, що дійсно, у кінці 2013 року, точної дати не пригадує, близькко 16 години, вона разом з [PERSON] йшли по дорозі з роботи. Коли, навпроти Рахівської РЛ побачили [PERSON], який викрикнув "боїться сама ходити, йде зі свідком". Ще одного разу був такий самий випадок.Непристойної лайки з його боку в сторону позивачки вона особисто не чула. Свідок [PERSON], ствердила, що вона являється дружиною відповідача. Запевняє, що 16 грудня 2013 року її чоловік, [PERSON] поїхав у справах до м.Києва і прибув додому лише 19.12.2013 року, отже 17.12.2013 року не міг обзивати позивачку. Також їй, зі слів чоловіка та працівників міліції, відомо, що у листопаді 2013 року чоловік звертався до правоохоронних органів з приводу того, що [PERSON] кидала у нього камінням. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами прийшов до наступного висновку. У відповідності до положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень частин 1-2 статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України). Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю (ст. 3). Згідно з ч. 1 ст. 270 ЦК України, фізична особа має право на повагу до гідності та честі, які є особистими немайновими правами, якими особа володіє довічно. Фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 ЦК України. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ст. 277 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Стаття 32 Конституції гарантує судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Стаття 277 ЦК України передбачає, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під поширенням інформації розуміється: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Порушення свого права позивачка [PERSON] вбачає в поширенні стосовно неї, як приватного підприємця недостовірних відомостей відповідачем [PERSON] в різні інстанції області та вищі інстанції в цілому. Судом встановлено що дійсно відповідач по справі [PERSON] звертався в різні інстанції з заявами про перевірку діяльності кафе "Хвилинка". З акту 000003 Головного управління Міндоходів у Закарпатській області від 11 лютого 2014 року слідує, що в ході проведеної перевірки не було виявлено фактів поорушення норм законодавства у сфері обігу алкогольних напоїв та тютюнових виробів. Окрім того, [PERSON] звернувся до Рахівського РВ УМВС України в Закарпатські області з повідомленням про те, що 19.11.2013 року близько 09.00 години в м. Рахів по вул. Привокзальна біля каси ЖД вокзалу власниця кафе-магазину "Хвилинка" [PERSON] кидала в його сторону камінням. З висновку ДІМ Рахівського РВ УМВС України в Закарпатській області Гріджака М.М. від 25 листопада 2013 року слідує що дальнійший розгляд заяви припинено. Громадянку [PERSON] запрошено в службовий кабінет ДІМ м. Рахів для проведення із нею профіклактичної бесіди по недопущенню нею в дальнійшому будь-яких протиправних дій. У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" судам роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У пункті 16 згаданої вище Постанови Пленуму зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. З огляду на досліджені докази судом встановлено, що в даному випадку у листах (заявах, зверненнях) [PERSON] до контролюючих органів, мало місце саме реалізація відповідачем конституційного права на звернення, передбаченого ст. 40 Конституції України. Далі в цьому ж пункті 16 Постанови Пленуму роз'яснено, що разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Однак, ні в судовому засіданні ні матеріалами справи доказів, які б свідчили про поширення відповідачем неправдивих відомостей відносно [PERSON] серед інших осіб та те, що викладена в заяві до Рахівського РВ УМВС України в З/о інформація не стосувалась підстав поданої заяви судом не здобуто. Крім того, суд враховує також роз'яснення, викладені в п.19 Постанови Пленуму, згідно якого вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Європейської конвенції про права людини. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Позивачкою та її представником не надано жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач [PERSON] у своїх заявах в різні інстанції висловлювався в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що б принижувало гідність, честь чи ділову репутацію позивачки. Таким чином, суд констатує, що заяви відповідача викладені в формі оціночних суджень, які не можуть бути підставою для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди. Також не знайшли свого підтвердження та спростовані в судовому засіданні свідком [PERSON] посилання позивачки про те, що 17 грудня 2013 року, відповідач [PERSON], близько 16 години, коли вона поверталася з роботи додому, навпроти адміністративного корпусу Рахівської районної лікарні, побачивши її, безпідставно, черговий раз став обзивати її брутальною лайкою та іншими різними непристойними словами, які в порушення етичних та моральних норм, принизили її ім'я, честь та гідність. Яка, будуч допитаною під присягою, зазначила що таких висловлювань чи лайки з боку [PERSON] в адресу [PERSON] не чула. У судовому засіданні, з пояснень сторін, встановлено, що між позивачкою та відповідачем існують неприязні відносини. Однак, позивачка не довела в суді, що внаслідок неправомірних, на її думку, дій відповідача, до неї змінилося у негативну сторону відношення пересічних громадян-мешканців міста, споживачів наданих нею послуг у сфері громадського харчування, рідних чи близьких. З врахуванням вище наведеного, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про захист честі й гідності та спростування недостовірної інформації (шляхом публічного вибачення перед позивачкою). Враховуючи те, що заява відповідача, адресована до правоохоронних органів, не викладена в брутальній, принизливій чи непристойній формі, на нього не може бути покладений обов'язок відшкодування моральної шкоди. Не підлягає до задоволення й вимога [PERSON] про зобов'язання відповідача не вчиняти особисто або через третіх осіб будь-яких дій, направлених на приниження її імені, честі, гідності та ділової репутації, у майбутньому. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, в зв'язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати слід залишити за позивачкою [PERSON]. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed