Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-05 00:00:00

У квтіні 2014 року до суду звернувся позивач з уточненою в ході розгляду позовною заявою до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», [PERSON], з вимогами: про стягнення з ПрАТ «УТСК» на користь [PERSON] матеріальної шкоди в розмірі 3479,89 грн.; про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму франшизи у розмірі 1000 грн. про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди в розмірі 5000 грн.; про стягнення солідарно з ПрАТ «УТСК», [PERSON] на користь [PERSON] витрат за надання правової допомоги у розмірі 2000 грн., витраті по сплаті судових витрат у розмірі 243 грн. 60 коп.. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 25.12.2013 року приблизно о 23 годині 45 хвилин на перехресті вул. Раднаркоміської та вул. Пушкінської в м. Харків сталася дорожньо - транспортна пригода за участю автомобілів «Хюндай Елантра», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] та ВАЗ 2101, державний номерний знак [NUMBER], під керуванням водія [PERSON]. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Київського районного суду м. Харкова від 29 січня 2014 року [PERSON] визнаний винним у скоєні правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. Позивач зазначив, що матеріальна шкода, яка була заподіяна внаслідок ДТП автомобілю ВАЗ - 2101, д.н.з. [NUMBER] складає 4479,89 грн., що підтверджується висновком експертного авто товарознавчого дослідження №3587 від 08.04.2014 року. Вказуючи на те, що оскільки цивільно - правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована в ПАТ «УТСК», то просив суд стягнути з ПрАТ «УСТК» розмір матеріальної шкоди, спричиненої автомобілю ВАЗ 2101, д.н.з. [NUMBER] у сумі, визначеною експертним дослідженням, проте зменшену на розмір франшизи, тобто у сумі 3479,89 грн. Також позивач вказував на те, що йому була завдана моральна шкода, яка на його думку полягає в наступному: в результаті протиправних дій [PERSON] відбулось порушення нормальних життєвих зв'язків позивача через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з родичами, знайомими. Розмір грошового відшкодування цієї моральної шкоди позивач визначив у розмірі 2500 грн. Крім того, позивач вказав, що діями [PERSON] було суттєвим чином пошкоджено належне йому майно, внаслідок чого він тривалий час позбавлений можливості користуватися автомобілем, знаходиться у нервовому стані через те, що у нього немає коштів на його ремонт, у зв'язку з чим, він визначає розмір грошового відшкодування цієї моральної шкоди у сумі 2500 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] просив уточнений позов задовольнити повністю, навів доводи аналогічні доводам викладеним в позовній заяві. Представник позивача, [PERSON], діючий на підставі договору щодо правової допомоги від 14.04.2014 року, довіреності від 14.04.2014 року (а.с.40-41) в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином. В судовому засідання відповідач [PERSON] позовні вимоги в частині стягнення з нього розміру франшизи, передбачену полісом у сумі 1000 грн. визнав. Щодо вимог про стягнення з нього 5000 грн. моральної шкоди заперечував та зазначав, що позивач не надав жодних доказів завдання йому моральної шкоди, крім того, будь - які незручності, пов'язані з необхідністю користування громадським транспортом є наслідком його недбалості, оскільки ніхто не заважав йому за цей час отримати страхову виплату у ПрАТ «Українська страхова компанія», до якої позивач звернувся лише 10.06.2014 року, тобто вже набагато пізніше від часу звернення до суду. Представник відповідача ПрАТ «Українська страхова компанія» Мезецький М.С., який діє на підставі довіреності №15 від 08.01.2014 року в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про місце і час розгляду справи, причини неявки суду не повідомив, надіслав письмові заперечення проти позову, в якому зазначив, що позовні вимоги вважає необґрунтованими, позивача [PERSON] неналежним позивачем, оскільки власником автомобіля, який постраждав внаслідок дорожньо-транспортної пригоди є [PERSON]. Також зазначав, що ані позивач ані [PERSON] не виконала вимоги ст. 33 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", тобто не повідомили про подію у триденний строк, а тільки через півроку. Крім того, належну заяву про виплату їм страхового відшкодування взагалі не подавали. У зв'язку з цим вважають, що [PERSON] не має права вимагати від ПрАТ "УТСК" відшкодування шкоди, завданої автомобілю ВАЗ 2101, д.н.з. [NUMBER]. На підставі викладеного, просили у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне. Як встановлено матеріалами справи та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні 25.12.2013 року приблизно о 23 годині 45 хвилин на перехресті вул. Раднаркоміської та вул. Пушкінської в м. Харків сталася дорожньо - транспортна пригода за участю автомобіля «Хюндай Елантра», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON], який при проїзді регульованого перехрестя цих вулиць на заборонений червоний сигнал світлофору допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ 2101, державний номерний знак [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], чим порушив п.8.10 ПДР України. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль ВАЗ 2101, 1977 року випуску, державний номер [NUMBER] належить на праві власності третій особі по справі - [PERSON] (а.с.11-12). Згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АЕ 2340317 від 02.05.2013 року автомобіль HYUNDAI ELANTRA, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] був застрахований у відповідача ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» в межах ліміту: 100000 грн. - за шкоду заподіяну життю та здоров'ю третіх осіб, 50000 - за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, зі встановленою франшизою в розмірі 1000 грн. (а.с.31). Постановою Київського районного суду м. Харкова від 29 січня 2014 [PERSON] був визнаний винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с.13). Вказана постанова [PERSON] не була оскаржена та набула законної сили. Відповідно з даними висновками експертного авто товарознавчого дослідження №3587 від 08.04.2014 року було встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди володільцю автомобіля ВАЗ 2101, д.н.з. [NUMBER] було спричинено матеріальну шкоду у розмірі 4479,89 грн.(а.с.5-8). Правовідносини в сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" , що спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Щодо посилань відповідача ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» відносно того, що [PERSON] не є належним позивачем по справі, то суд зазначає наступне. Дійсно, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль ВАЗ 2101, 1977 року випуску, державний номер [NUMBER] належить на праві власності третій особі по справі - [PERSON] (а.с.11-12). В судовому засіданні встановлено, що 25.12.2013 року під час зіткнення автомобілів, автомобілем ВАЗ -2101, державний номер [NUMBER] керував [PERSON], який мав при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії серії АХВ032142, яке було оглянуто в судовому засіданні та реєстраційного документа на транспортний засіб. Іншого в судовому засіданні доведено не було. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вбачається, що відповідно до ст.ст. 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюється також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на прав господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб). Згідно з п.1.3 ст.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров'ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу Пунктом 1.6 ст.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору, оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах страхове відшкодування). Крім того, відповідно до абзацу 1 п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.09.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» положення щодо захисту права власності поширюється також на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на праві повного господарського відання, оперативного управління, або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором, така особа також вправі вимагати відшкодування шкоди, заподіяної цьому майну. Суд вважає, що внаслідок ДТП, яке сталося 25.12.2013 року, згідно з Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач є потерпілим від даної дорожньо-транспортної пригоди, а тому посилання відповідача на його неналежність є безпідставною. Відповідно до ст. 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" для отримання страхового відшкодування особа, яка має право на відшкодування, подає страховику відповідну заяву. Проте, не ґрунтуються на законі і не можуть бути підставою для відмови позивачеві у задоволені його позовних вимог доводи відповідача ПрАТ «УТСК», що у зв'язку з тим, що позивач не звертався до ПрАТ «УТСК» із заявою, тому строк щодо виплати страхового відшкодування для ПрАТ «УТСК» не настав. Дійсно, відповідно до статті 35.1. Закону для отримання страхового відшкодування особа, яка має право на відшкодування, подає страховику (або якщо страховик невідомий - МТСБУ) відповідну заяву. Судом встановлено, що [PERSON] дійсно не подавав до страхової компанії заяву про страхове відшкодування до початку слухання справи в суді. Але в ході судового розгляду було встановлено, що копія позивач звернувся до страхової компанії 10.07.2014 року, копія позову була отримана представником страхової компанії 11.07.2013р. і вже з зазначеного часу страхова компанія була повідомлена про претензії потерпілого на страхове відшкодування шкоди, заподіяної забезпеченим транспортним засобом. Відповідно до статті 35.3 Закону, Страховик зобов'язаний надавати консультаційну допомогу заявнику при складанні заяви та на прохання заявника зобов'язаний ознайомити його з відповідними нормативними актами та порядком обчислення страхового відшкодування. Незважаючи на це, і порушуючи вимоги статті 35.3 Закону, страхова компанія не виконала обов'язків, покладених на неї, не надала будь якої допомоги потерпілому для вирішення питання про отримання ним страхового відшкодування, не надіслала відповідь на письмове звернення. Відповідно до ч.4 ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Правовий аналіз наведеної норми Основного Закону свідчить про наявність механізму такого захисту, за умов додержання правил відповідних проваджень. Відповідно до положень статті 124 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Посилання представника страхової компанії на те, що позивач всупереч ст. 33 Закону не повідомив страхову компанію у триденний строк після дорожньо-транспортної пригоди, суд вважає безпідставними з огляду на наступне. Відповідно до п. 33.1.4 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вбачається, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Проаналізувавши вимоги Закону, суд приходить до висновку, що обов'язок, на який посилається представник страхової компанії розповсюджується на водія, з яким укладено договір обов'язкового страхування, тобто в нашому випадку між ПрАТ «УТСК» та [PERSON] був укладений відповідний договір, а між [PERSON] і ПрАТ «УТСК» ні. В судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердив суду, що одразу звернувся до страховика з повідомленням про подію. Відповідно до виданого ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів №АЕ/2340317 транспортний HYUNDAI ELANTRA, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] є забезпеченим, а відповідальність особи, яка експлуатує забезпечений транспортний засіб на законних підставах є застрахованою (а.с.31). Отже, цивільно-правова відповідальність [PERSON] була ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», про що свідчить поліс № АА/2340317 від 02.05.2013 року. Ліміт відповідальності за цим полісом за шкоду заподіяну майну, встановлений у сумі 50 000 грн. (п. 4 Полісу). Дорожньо-транспортна подія, яка сталася з вини [PERSON], була визначена страховим випадком згідно з умовами укладеного договору страхування. Згідно зі ст. 22.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров'ю та майну постраждалої особи. Як вбачається з матеріалів справи, розмір матеріальної шкоди, спричиненої позивачеві пошкодженням його автомобілю внаслідок ДТП, не перевищує ліміт відповідальності, встановлений полісом № АЕ/2340317 від 02.05.2013 року, тому у відповідності до вимог закону матеріальну шкоду [PERSON] має відшкодувати страховик, з урахуванням розміру франшизи, встановленої у полісі страхування. Відповідно до висновків експертного авто товарознавчого дослідження №3587 від 08.04.2014 року вбачається, що матеріальний збиток, спричинений власнику автомобіля ВАЗ 2101, державний номер [NUMBER] у результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 25.12.2013 року складає 4479 грн. 89 коп. (а.с.8). Обов'язок доказування відповідно зі статтею 10 ЦПК покладений на сторони у справі. Крим того, відповідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно зі статтею 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам, під час розгляду справи було роз'яснено їх права та обов'язки, зокрема положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, було надано всі можливості для подання необхідних клопотань про призначення експертиз та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи Представник ПрАТ «УТСК» не заявляв клопотань про призначення експертизи для визначення розміру шкоди, заподіяну автомобілю ВАЗ 2101, державний номер [NUMBER]. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач [PERSON] як на підставу для задоволення цієї позовної вимоги знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача до ПрАТ «Українська страхова компанія» щодо стягнення матеріальної шкоди у розмірі 3479,89 грн. підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди суму франшизи в розмірі 1000 грн., то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Відповідно до Полісу № АЕ/2340317 від 02.05.2013 року франшиза встановлена у розмірі 1000 грн. В судовому засіданні відповідача [PERSON] визнав позовні вимоги в частині стягнення суми франшизи в розмірі, визначеному в Договорі та Полісі. Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідачі - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. Згідно ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову ,яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем [PERSON] в частині стягнення суми франшизи не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] стосовно стягнення з відповідача [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн., то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до п.5 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В обґрунтування цієї частини позовних вимог, позивач вказував, що в результаті пошкодження автомобіля відбулось порушення його нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження свого активного громадського життя, погіршення стосунків з родичами, знайомими. Розмір грошового відшкодування цієї моральної шкоди позивач визначив у сумі 2500 грн. Проте, аналізуючи посилання позивача, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки на думку суду [PERSON] взагалі не довів, що займається активним громадським життям і внаслідок дорожньо-транспортної пригоди його громадське життя та поведінка погіршилась, а стосунки в родині та зі знайомими порушились. Далі, посилаючись на заподіяні йому душевні страждання, які пов'язані з втратою можливості користуватися автомобілем, позивач просив задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди на його користь суму 2500 грн.. Відповідно до вимог ст. 6 міжнародної Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожен, при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. При цьому слід застосовувати практику Європейського суду з прав людини в національному судочинстві, як інструменту функціонування Конвенції, що є частиною національного законодавства. Відповідно до матеріалів справи «Бурдов проти Росії» Розгляд по суті і справедлива сатисфакція, Страсбург, 7 травня 2002 року, Європейський суд прийшов до висновку, що внаслідок виявлених порушень, які не можна вважати виправленими лише завдяки визнанню судом наявності порушення, заявник зазнав певної моральної шкоди. Однак зазначена у вимозі конкретна сума є надмірною.

Outcome: partial