Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на 39/50 частин квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 08 березня 2012 року вона передала своєму сину (відповідачу по справі) грошові кошти у сумі 18 500 доларів США для купівлі їй однокімнатної квартири для подальшого проживання. Факт передачі коштів підтверджується розпискою та показаннями свідків.17.05.2012 року її син отримав в ПАТ „Ощадбанк" грошові кошти у розмірі 70 000 грн., оскільки наданих нею коштів було недостатньо для придбання квартири, та того ж дня уклав договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Після погашення кредиту син пообіцяв їй переоформити право власності на квартиру за нею, однак цього не зробив, порушуючи її права власності на згадану квартиру. Згідно з договором купівлі-продажу квартири її вартість становить 192 000 грн., за її особисті кошти було сплачено 78% вартості квартири, тому вважає що за нею слід визнати право власності на 39/50 частин квартири [ADDRESS]. Ухвалою суду в якості третіх осіб по справі залучені - [PERSON] (чоловік позивачки) та [PERSON].(невістка позивачки). Третя особа по справі - [PERSON] в свою чергу звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання за нею права власності на ? частину квартири [ADDRESS]. В позові зазначила, що спірна квартира була придбана у період їх сумісного проживання однією сім"єю з [PERSON] за їх спільні кошти, а саме з 1998 року по 2012 рік у них накопичилися грошові кошти у розмірі 11500 доларів США, крім того в квітні 2012 року вони продали належний їм автомобіль „Ланос" за 5000 доларів США, та чоловік взяв в кредит 70 000 грн. на придбання квартири. Крім того, її чоловік - [PERSON] брав позичку за місцем своєї роботи у розмірі 10000 грн., за якою розрахувався з підприємством в грудні 2013 року. Шлюб між ними розірваний в травні 2013 року, фактично проживали з чоловіком та вели спільне господарство до січня 2014 року. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали позовні вимоги, просять суд задовольнити позов у повному обсязі з підстав, зазначених у ньому. Відповідач - [PERSON] позов [PERSON] підтримав, позовні вимоги [PERSON] не визнав, пояснивши що з [PERSON] проживали однією сім"єю 15 років, від шлюбу мають доньку. Обоє працювали, кошти витрачали на одежу, взуття, їжу. За час шлюбу купували автомобіль Ланос, яку в листопаді 2012 року продали за 23 500 грн. Квартиру [ADDRESS] купували за кошти, які йому давала в березні 2012 року його мати, та він брав кошти в кредит у розмірі 70000 грн. для придбання квартири. Представник третьої особи - [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги [PERSON] та просить їх задовольнити з підстав, зазначених у ньому. Свідок [PERSON] пояснив суду, що в січні 2014 року перевозив речі [PERSON] з квартири на [ADDRESS] на квартиру в Бородинському мікрорайоні м.Запоріжжя, на яку переїздила [PERSON] у зв"язку з розірванням шлюбу. Свідок [PERSON] стверджувала, що [PERSON] давала кошти [PERSON] для придбання квартири. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] у березні 2012 року позичала у неї кошти у розмірі 5000 доларів США для придбання квартири. Свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили той факт, що [PERSON] та [PERSON] перебуваючи у шлюбі купували квартиру для доньки. Крім того, [PERSON] пояснив, що [PERSON] проживала разом з [PERSON] до січня 2014 року, збирали кошти на придбання квартири, в 2012 році продали автомобіль Ланос, щоб купити квартиру на вул.Патріотичній в м.Запоріжжя. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що спірним майном у справі є квартира [ADDRESS]. Позивач за первісним позовом [PERSON] є матір"ю відповідача [PERSON] [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 25.07.1998 року по 06.06.2013 року, фактично проживали однією сім"єю по січень 2014 року. Від шлюбу мають доньку - [PERSON], [INFO]. 17.05.2012 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу квартири з [PERSON], згідно з яким [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS] за ціною 192 000 грн . (а/с 5-6). П.5.2 договору купівлі-продажу передбачено, що цей договір укладається за письмовою згодою дружини покупця - [PERSON], посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] 17 травня 2012 року за реєстром № 757. 17 травня 2012 року [PERSON] за згодою з [PERSON] уклав з ПАТ „Державний ощадний банк України" договір про іпотечний кредит № 893, згідно з яким банком надані грошові кошти [PERSON] у розмірі 70 000 грн. на придбання квартири [ADDRESS] з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 17 травня 2032 року. (а/с 9-11). Поручителем за іпотечним договором виступила [PERSON] згідно з договором поруки № 893-2п від 17.05.2012 року (а/с 19-20). Матеріали справи також містять розписку від [PERSON] датовану 08.03.2012 року про отримання ним від [PERSON] грошових коштів на придбання квартири у сумі 18500 доларів США. (а/с 4) . Згідно з витягом про державну реєстрацію прав від 23.06.2012 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а/с 8). Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. За вимогами ч. 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. За роз'ясненнями п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них Обставини, на підставі яких можливо зробити висновок про належність спірної квартири до особистої приватної власності чоловіка, відсутні. Відповідач [PERSON] заперечував проти поділу майна та визнання за [PERSON] права власності на частку квартири, оскільки він придбав квартиру за рахунок кредитних коштів, а також коштів, отриманих ним у борг у матері - [PERSON] особисто. За правилами ст. 60 СК України належність майна, придбаного у період шлюбу до сумісної власності подружжя презюмується. Отже обов'язок доведення тих обставин, що певне майно не належить до спільної сумісної власності подружжя, покладений саме на того з подружжя, хто заявив про вказані обставини. Належних та допустимих доказів про придбання квартири за власні кошти [PERSON] не надав. За правилами ст. 65 СК України вважається , що один із подружжя діє від імені сім'ї. Досліджені під час судового розгляду договір купівлі продажу від 17.05.2012 року (а.с. 5-7) та договір про іпотечний кредит від 17.05.2012 року (а.с. 9-11), розписка про отримання коштів від 08.03.2012 року (а.с.4), не підтверджують той факт, що спірна квартира придбана саме за особисті кошти [PERSON], а навпаки підтверджують той факт, що спірна квартира була придбана в період шлюбу за спільні кошти подружжя, оскільки як підтверджено сторонами, обоє працювали, отримували постійний заробіток. Враховуючи встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] Позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на 39/50 частин квартири [ADDRESS] не ґрунтуються на вимогах цивільного законодавства, є недоведеними, та не підлягають задоволенню. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. З ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі й щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Розпискою від 08.03.2012 року, на яку посилається позивач та показаннями свідків [PERSON], [PERSON] не підтверджується спрямування зазначених у розписці коштів на придбання спірної квартири. Посилання в позові на те, що фактично між нею та її сином [PERSON] був укладений усний договір доручення, за яким вона доручила її сину купити за її кошти для неї квартиру не підтверджуються належними та допустимими доказами по справі. Крім того, договір купівлі-продажу квартири від 17.05.2012 року є діючим, сторонами не оспорювався, недійсним в установленому законом порядку не визнаний. Посилання в обґрунтування позовних вимог на ст.321 ЦК України є неспроможними, оскільки право власності на спірну квартиру позивачкою не набувалося. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідачів за позовом [PERSON] - [PERSON], [PERSON]

Outcome: approved