Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

05 грудня 2017 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення моральної шкоди . В позовній заяві [PERSON] просить визнати дії відповідачів незаконними та стягнути з них на його користь моральну шкоду. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 25 листопада 2016 року [PERSON] та [PERSON] надали до Харківського окружного адміністративного суду заперечення проти його позовної заяви по справі № 820/5224/16 про визнання неправомірними дій Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Де, на початку їх заперечень зазначено наступне: «Ми, активісти, спостерігачі ГО «Справедливий суд» доводимо до відому ОАС Харківської області, що лжеправозахисник громадянин [PERSON] (1959 року народження 10 років у м. Харкові та області, у обласних, у Апеляційному суді Харківської області- особисто займається злочинами, а саме шахрайськими шляхами, відловлює осіб (людей похилого віку, інших категорій з верств соціально-незахищеної категорії людей) при цьому обіцяючи, що він береться вести справу у судах районів м.Харкова, обласних судах ( справи по кримінальним, цивільним, адміністративним та навіть конституційним спорах. Викрадає гроші у дуже великих розмірах.» В кінці заперечень викладене наступне : «Ми надаємо до суду окружного адміністративного дане заперечення і вимагаємо від суду: у позові [PERSON] до Верховної Ради з прав людини-відмовити у повному обсязі, бо злочинець-[PERSON] - перешкоджає, гальмує у кримінальних справах по суті у 1-й системі суддів-слідчих Жовтневого райсуду м. Харкова». Крім того, позивач зазначає, що у Жовтневому районному суді м. Харкова с 19 червня 2017 року знаходилась в провадженні справа №639/3661/17 за його заявою про відвід слідчого СВ Новобаварськго ВП ГУНП в Харківській області від досудового розслідування в кримінальному провадженні №12015220500001533 від 21 серпня 2015 року. Як вважає [PERSON] , дане кримінальне провадження вигадала відносно нього [PERSON] , клопотання про розшук, про звернення ЖРС слідчого по справі до УКР в Харківській області, де викладене наступне «розшукати співучасників злочинів [PERSON] , осіб-кришевателів злочинця [PERSON] , співучасників злочину [PERSON] ..., злочинець [PERSON] ..., злочинцю [PERSON] ». Хоча позивачу невідомо будь-яке судове рішення по кримінальному провадженню яке набрало законної сили відносно нього. 30 березня 2018 року [PERSON] надав до суду уточнену позовну заяву де зазначає, що в запереченнях [PERSON] та [PERSON] від 28 грудня 2017 року міститься наступне: 1.«гр. [PERSON] -человек неадекватный, психически больной…» 2.«..неадеквата, психически больного гражданина [PERSON] …» 3.«Мы возмущены действиями неадекватного, психически неуравновешенного человека» 4.«… а во твору-мошеннику [PERSON] …» 5.« я- [PERSON] - не имею средств, чтобы купить инвалидность, как действует банда крышевателей во главе с [PERSON] ..» 6.« [PERSON] мошенник-аферист, один из Харьковских главарей коррупции. которому удается обворовывать, обманывать государство Украина, который искусно купил инвалидное удостоверение..» 7.« с целью правильного понимания преступника [PERSON] » 8.«Основная цель преступных действий [PERSON] : вводить все органы судебной власти в заблуждение, по собственной трусости, постоянному неадекватному поведению в суде- лживый, наглый аферист- мошенник, расчитывает избежать справедливого наказания, кроме всего он имеет особую наглость, предвзятое отношение к людям пожилого возраста, что говорят правду о его преступных действиях…» 9.« Просим суд: 2. Отозвать иск [PERSON] от 05.12.2017 г. Иск есть неправомерный, неправдоподобный.За преступления [PERSON] заслуживает срок согласно уголовного кодекса и тюремного заключения» 10.« Просим суд:3. Изолировать от общества. Так как он под видом инвалидности морально и материально людям- пенсионерам вредит [PERSON] » Крім того, 17 січня 2018 року [PERSON] подала до суду відзив, в якому викладене наступне: 1. «Інвалідність я на 100% запевняю суд куплена паном [PERSON] » 2. «...З ОСОБИСТИХ МІРКУВАНЬ СУДДІВ - ХАБАРНИКІВ, ЗЛОЧИНЦІВ В ЗАКОНІ 3. «...шахрая [PERSON]..». 4. «...Вашою геноцидно-корумпованою державою йще раз благаю суд, особисто суддю Баркову Н.В. зупинити злочинця [PERSON] та його банду - кришевільників (групу підтримки), котрі з 2012 р. до теперішнього часу допомагають гром. [PERSON] вчиняти злочини - крадіжки грошових сум. Саме лже-адвокат, народний правозахисник - неадекват [PERSON]..». 5. «..злочинець [PERSON] », «...злочинцем [PERSON]..», «...злочинця [PERSON]..», «гром. [PERSON] - неадекват, злодій в законі...», «Але бездіяльні слідчі поліції не зацікавлені в покаранні злочинця [PERSON] , бо він сплачує їм хабарі, щоб залишитись непокараним та файно уникнути відповідальності за власні злочини». 6. «...злочинця - афериста, шахрая [PERSON] ...», «...злочинець [PERSON] ...». Також 19 лютого 2018 г. [PERSON] подала до суду клопотання в якому міститься наступне: 1.«...в запереченні вказано № 820/5224/16 ми в тому рахунку [PERSON] ніяких заяв, клопотань чи заперечень не писали й не подавали до окружного адмін. суду. У нас є чітка підозра, що злочинець - неадекват [PERSON] підробив документи». 2.«...я гром. [PERSON] , потерпіла від злочинів [PERSON] в 2012 р.» 3. «...злочинець [PERSON] ...». Крім того, 12 березня 2019 року [PERSON] надала до суду заперечення в яких міститься наступне: 1.«Правоохоронні органи України про це повідомлені, але ж кришують банду [PERSON] . Він протягом 15 років на чолі з його кришувальниками - особами - дідами пенсійного віку, котрі є неадекватними людьми (усіх захисників -кришувальників знають судді - слідчі ЖРС - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ), котрі з [PERSON] протягом останніх 4-х років, як відомо, намагаються вести боротьбу, але поки, що марно. 2.«...підтримує банду [PERSON] », «...усвідомлене перешкоджання підозрюваного злочинця [PERSON] Даний шахрай - неадекват...». 3.«...громадянином - неадекватом [PERSON] , котрий не має постійного місця помешкання, а мешкає у гуртожитку». 03 квітня 2018 року [PERSON] надав до Жовтневого районного суду м. Харкова заяву в якій просить залучити співвідповідчаем суддю Жовтневого районного суду м. Харкова Іванову І.В., посилаючись на те, що [PERSON] звернулась до суду з клопотанням по справі № 639/3661/17 під назвою « Клопотання про розшук, про звернення ЖРС с-слідчого про справі УКР в Харківській області», та в п. 4 прохальної частини міститься інформація: «Поспілкуватися з суддею ЖРС (цивільного судочинства) Івановою І.В., котра 02 квітня 2012 року [PERSON] вигнала з судового засідання, як нерозумного, безграмотного правозахисника. Мені вона задала питання: « Навіщо, ви , [PERSON] , привели у с/з шахрая-афериста [PERSON] ». Такі дії судді позивач вважає такими, що порушують Бангалорські принципи поведінки судді. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 квітня 2018 року суддю Жовтневого районного суду м. Харкова Іванову Ірину Іванівну залучено в якості співвідповідача у справі та цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , судді Жовтневого районного суду м. Харкова Іванової Ірини Володимирівни про стягнення моральної шкоди передано для вирішення питання про визначення підсудності до Апеляційного суду Харківської області. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 11 квітня 2018 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , судді Жовтневого районного суду м. Харкова Іванової Ірини Володимирівни про стягнення моральної шкоди передано за підсудністю до Ленінського районного суду м.Харкова. 13 квітня 2018 року цивільна справа надійшла до Ленінського районного суду м. Харкова та відповідно до автоматизованої системи розподілу справ була розподілена і передана судді Бородіній О.В. Ухвалою Ленінського районного суд м. Харкова від 19 квітня 2018 року було прийнято до провадження цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , судді Жовтневого районного суду м. Харкова Іванової Ірини Володимирівни про стягнення моральної шкоди в порядку загального та призначене підготовче судове засідання. 04 жовтня 2018 року позивач [PERSON] надав до суду уточнену позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , судді Жовтневого районного суду м.Харкова Іванової Ірини Володимирівни,треті особи: Уповноважений ВРУ з прав людини, Державна казначейська служба України в якій просив п.п. 3-6 прохальної частини позовної заяви від 05 грудня 2017 року розглядати в наступній редакції: -Стягнути з [PERSON] та [PERSON] на його користь моральну шкоду в розмірі 10424 (десять тисяч чотириста двадцять чотири) грн. з кожної. -Стягнути с Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь в якості відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 1 мільйон гривень. Та доповнив, що у запереченнях [PERSON] від 05.09.2018 року міститься наступна інформація " У позові [PERSON] додає фальсифіковані документи про інвалідність, та за допомогою корумпованого судді АСХО Бездітко В.М. він підробив заперечення до адміністративного суду, брехливим шляхом підробив підписи [PERSON] та [PERSON] " А також зазначає у цих запереченнях міститься інформація відносно судді Іванової І.В . Обгрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на те, що співвідповідачі порушили його права людини, порушили презумпцію невинуватості та нанесли йому непоправну моральну шкоду згідно із постановою Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року " Про судову практику у справах про захист честі, гідності, а також ділової репутації" та ст. 23 ЦК України. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі. У останнє судове засідання не з"явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, повідомив про неможливість прибути у судове засідання. Відповідач [PERSON] будучи у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, також були надані письмові пояснення. У останнє судове засідання не з"явилася, повідомила про неможливість прибути до судового засідання. Відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечувала, та пояснила, що до заяви, яка стала підставою звернення [PERSON] до суду, вона не має жодного відношення, та нею не підписувалась. Раніше [PERSON] ніколи не знала, та не володіє жодною інформацією про нього. Тому їй було незрозуміло з яких підстав вона взагалі була залучена до цієї справи. У подальшому [PERSON] писала заперечення на позовну заяву, при написанні якої вона була присутня, але що саме писала [PERSON] вона не читала, оскільки [PERSON] повідомила, що вона пише лише те що їй відомо. Ці заперечення вона підписала. Також вказала, що вона дійсно приходила до [PERSON] , але лише для того щоб йому роз"яснити ситуацію яка склалася. Інші учасники судового розгляду до судового засідання не з"явилися, письмові заяви не подавали, про слухання справи були повідомлені належним чином. Суд вважає можливим заверщити розгляд справи за відсутності не з"явившихся осіб. Суд, заслухавши сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку. За положеннями ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За положеннями ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За положеннями ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п.1 ч.2 ст.16 цього Кодексу). Відповідно до ч. 1 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Позовні вимоги Позивача обґрунтовані тим, що у документі під назвою: «Заперечення проти позовної заяви [PERSON] до Уповноваженого Верховної ради з прав людини від 25.11.2016 у справі № 820/5224/16», які були подані, як він зазначає відповідачами [PERSON] та [PERSON] ,до Харківського окружного адміністративного суду, містяться безпідставні звинувачення останнього у вчиненні злочинів. Зокрема, Позивач акцентує увагу на наступному виразі викладеному у зазначеному документі: «відмовити у повному обсязі, бо злочинець [PERSON] перешкоджає, гальмує ...». Окрім цього, Позивач посилається на відомості, викладені у документі під назвою «Клопотання про розшук, про звернення ЖРС с-слідчого по справі до УКР в Харківській області», поданих [PERSON] до Жовтневого районного суду м. Харкова 16.11.2017. Позивач посилається на неодноразове застосування щодо нього терміну «злочинець» " неадекват" та просить стягнути моральну шкоду у розмірі 8960 грн. з кожного Відповідача. 30 березня 2018 року Позивачем було подано «Доповнення та уточнення позовної заяви по справі № 639/7226/17», у якій наведено низку цитат із таких документів, як: Заперечення [PERSON] та [PERSON] від 28 грудня 2017 року, Відзив [PERSON] від 17 грудня 2018 року, Клопотання [PERSON] від 19 лютого 2018 року, Заперечення [PERSON] від 12 березня 2018 року. Вказані цитати містять різного роду образи та звинувачення в бік Позивача, що були подані до Жовтневого районного суду м. Харкова. Цим документом Позивачем, також, було збільшено розмір позовних вимог, до стягнення 10424 грн з кожного Відповідача. 04 жовтня 2018 року Позивачем подано "Доповнення та уточнення позовної заяви по справі № 639/7226/17", де здійснюється посилання на «Заперечення [PERSON] від 05 вересня 2018 року», де міститься звинувачення Позивача у використанні фальсифікованих документів з інвалідності. Позивач зазначає, що саме ці відомості, поширені Відповідачами, є протиправними діяннями, які завдають йому фізичні та душевні страждання.. Окрім того, Позивач спростовує ці відомості, посилаючись на презумпцію невинуватості, закріплену у ст. 62 Конституції України. Таким чином, відповідно до позовної заяви, моральна шкода була заподіяна Позивачу поширенням неправдивих відомостей з боку Відповідачів. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного обґрунтування. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. У статті 201 ЦК України (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб; підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 761/6866/16-ц. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). Згідно із частинами четвертою та сьомою статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. При вирішенні справи суд виходить із того, що висвітлені в запереченнях неодноразові висловлювання «шахрай», «злочинець», «неадекват» та похідні від цих слів висловлювання щодо [PERSON] , не порушують немайнові права позивача та не характеризують його як злісного порушника законів. Вказані висловлювання є оціночним судженням, оскільки не містять конкретних даних щодо оцінки дій [PERSON] в контексті вчинення конкретних правопорушень. Суд не приймає до уваги та вважає такі посилання позивача помилковим, оскільки за змістом зазначених ним словесних виразів такого висновку не вбачається, та за правовою оцінкою є суб`єктивною думкою заявника, яку не можна перевірити щодо відповідності дійсності та спростувати. Безпідставними є також доводи позовної заяви щодо інших висловлювань, оскільки стилістика такої інформації, зміст висловів та мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти щодо особи позивача, є критичною оцінкою певних фактів і недоліків. При цьому суд також звертає увагу на наступне. Згідно статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Тлумачення вказаних статей свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Аналогічне роз`яснення висловлено і Верховним судом України (абзац 2 пункту 16 постанови Пленуму № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Надсилання листів та заяв є реалізацією особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширенням недостовірної інформації. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009р. №1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, на думку суду, позивачем в судовому засіданні не доведено, що уся поширена відповідачами у викладеному ним тексті у позові та уточнених позовних заявах у наведеному контексті порушує особисті немайнові права позивача або завдала шкоди його особистим немайновим благам або перешкоджає займатись будь-якою діяльністю. Що стосується позовних вимог заявлених до судді Жовтневого районного суду м. Харкова Іванової І.А., то суд зазначає, що позивач залучаючи співвідповідача до справи, жодним чином не обгрунтував які саме права позивача були порушені, та в чому полягає завдана йому шкода, яку він оцінив у розмірі 1 млн. грн. Так, він лише посилається на те, що [PERSON] у своїх запереченнях повідомила про те, що суддя Іванова І.А. назвала [PERSON] «шахраєм-аферистом». Враховуючи те, що предметом розгляду даної справи є захист честі, гідності та ділової репутації, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу факту чи обставин таких подій. Що стосується посилань позивача на порушення суддею Івановою І.В. Бангалорських принципів поведінки судді, то у разі, якщо позивач вбачає ознаки неналежної професійної поведінки судді, яка тягне дисциплінарне провадження, для обґрунтування дисциплінарних санкцій, він має право ініціювати питання про дисциплінарну відповідальність судді. При вирішення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди судом враховано, що відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У відповідності з п.3 ч.2 цієї статті моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. З огляду на наведене, підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди на користь позивача з відповідачів не вбачається, оскільки такі вимоги є супутніми та їх задоволення можливо лише в разі встановлення судом порушень прав позивача та протиправних дій щодо нього. Однак судом не встановлено сукупності чотирьох обставин, які є підставами для задоволення позовних вимог у справах даної категорії, викладена позивачем інформація не призвела до порушення особистих немайнових прав позивача. За цих обставин суд робить висновок, що пред`явлені позовні вимоги про захист честі, гідності та ділової репутації та стягнення моральної шкоди є безпідставні та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed