Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Прокурор Приазовського району Запорізької області, який діє в інтересах держави в особі головного управління Держземагенства у Запорізькій області, звернувся із зазначеним позовом, в якому просить визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданий 10.12.2009р. відповідачу, та витребувати у нього на користь Головного управління Держземагенства у Запорізькій області земельну ділянку (кадастровий номер [NUMBER]) площею 0,1181 га, вартістю 3666,20 гривень, яка розташована на території Ботіївської сільської ради Приазовського району за межами населеного пункту. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що вказаний державний акт на право власності на земельну ділянку був виданий відповідачу на підставі пунктів 5,6,8,9 розпорядження голови Приазовської районної державної адміністрації Запорізької області №910 від 04.12.2009р. "Про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки та затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку", які постановою Донецького апеляційного господарського суду від 09.04.2014р. у справі № 908/2284/13 визнані недійсними, в зв'язку з чим цей державний акт на право власності на земельну ділянку підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка на підставі ст.387 ЦК України витребуванню на користь головного управління Держземагенства у Запорізькій області, яке відповідно до ст.122 ЗК України є органом уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. В судовому засіданні прокурор Кулак С.М. підтримав заявлені вимоги з підстав і за обставин, зазначених в позові. Представник позивача - головного управління Держземагенства у Запорізькій області Джаним А.В. в судове засідання не прибув, в поданій заяві зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить справу розглядати за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув по невідомій причині, його представник [PERSON] також не з'явилася, але надала заперечення проти позову, в якому просить відмовити в задоволенні позову з наступних підстав: прокурор не є суб'єктом правовідносин, на які поширюється дія цього державного акту, та ним не обґрунтовано факт порушення інтересів держави і наявність підстав для представництва у суді; відсутні докази того, що головне управління Держземагенства у Запорізькій області є власником земельної ділянки, тому у позивача відсутнє право звернення до суду з вимогою про витребування майна на підставі ст.387 ЦК України; прокурор помилково посилається на порушення ч.6 ст.118 ЗК України (в редакції 02.07.2009р.), так як відповідачу виданий державний акт на земельну ділянку, яка перебувала в його користуванні, у відповідності з вимогами частин 1, 2 ст.118 ЗК України і без порушення іншого земельного законодавства чинного на той час. Подавши заяву про застосування строку позовної давності представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову на підставі ч.4 ст.267, так як встановлений нормами статей 257, 258 ЦК України трирічний строк позовної давності, з моменту видачі державного акту на право власності на земельну ділянку сплинув 10.12.2012 року. Заслухавши пояснення прокурора, враховуючи заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. На підставі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. За ч.3ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що 04 грудня 2009 року головою Приазовської районної державної адміністрації Запорізької області видано розпорядження № 910 "Про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки та затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку". Пунктами 1,4 розпорядження вирішено припинити дію, шляхом розірвання договору оренди земельної ділянки від 10.11.2006 року, зареєстрованого 14.11.2006 року за [NUMBER] та після укладення угоди про розірвання договору оренди вилучити з користування [PERSON] земельну ділянку (реєстраційний [NUMBER]) площею 6,0 га для ведення садівництва, розташовану на території Ботіївської сільської ради та перевести до земель запасу. Пунктами 5,6 було затверджено технічну документацію із землеустрою громадянам-членам обслуговуючого кооперативу "Азов-2010" щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку загальною площею 5,6564 га, у т.ч. садів - 5,6564 га, за рахунок земель, які перебувають в оренді на підставі договору оренди земельної ділянки, зареєстрованого за [NUMBER], розташованої на території Ботіївської сільської ради для ведення садівництва; вилучені земельні ділянки загальною площею 5,6564 га, та передані у власність громадянам - членам вказаного кооперативу, в тому числі відповідачу. Згідно пунктів 8,9 розпорядження громадяни-члени кооперативу згідно додатку, зобов'язані виконувати обов'язки землевласника відповідно до ст.91 Земельного кодексу України; приступити до використання земельної ділянки після встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї та державної реєстрації. На підставі розпорядження районної державної адміністрації № 910 від 04.12.2009 року відповідачу [PERSON] 10.12.2009 року виданий державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,1181 га для ведення садівництва, розташовану на території Ботієвської сільської ради. За даними відділу Дерземагенства у Приазовському районі Запорізької області (лист №10-28-0.3-101/2-15 від 26.01.2015 року) земельна ділянка, власником якої є [PERSON], має кадастровий номер [NUMBER], грошова оцінка її складає 3666,20 грн., об'єкти нерухомості на даній земельній ділянці відсутні. Відповідно до постанови Донецького апеляційного господарського суду від 09.04.2014 року, винесеної у справі № 908/2284/13 за апеляційною скаргою заступника прокурора Запорізької області на рішення господарського суду Запорізької області від 17.02.2014 року за позовом прокурора Приазовського району Запорізької області до Приазовської районної державної адміністрації Запорізької області, треті особи на стороні позивача - Державна інспекція сільського господарства в Запорізькій області і відділ Держземагенства у Приазовському районі Запорізької області, треті особи на стороні відповідача 48 фізичних осіб, в тому числі [PERSON], визнано недійсними пункти 5,6,8,9 розпорядження голови Приазовської районної державної адміністрації Запорізької області №910 від 04.12.2009 року "Про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки та затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку", так як встановлена невідповідність виданого розпорядження вимогам статей 60, 118, 151 Земельного кодексу України, статей 88, 90 Водного кодексу України. Рішення суду набрало законної сили. На підставі ч.3 ст.61 ЦПК не підлягає доказуванню обставина про невідповідність пунктів 5,6,8,9 розпорядження голови Приазовської районної державної адміністрації Запорізької області № 910 від 04.12.2009 року, вимогам статей 60, 118, 151 Земельного кодексу України, статей 88, 90 Водного кодексу України, так як вказане встановлено зазначеним вище рішенням у господарській справі, що набрало законної сили. Відповідно до ч.1ст.125, ч.1ст.126 Земельного кодексу України (у редакції, яка була чинною на момент видачі спірного державного акту) право власності відповідача на земельну ділянку виникло з моменту отримання ним державного акту та його державної реєстрації. За роз'ясненнями п.2 постанови ВСУ № 7 від 16.04.2004 року „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", виходячи з положень ст.ст.8,124 Конституції, ст.ст. 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27,33,34 ЦК України, ст. 15 ЦПК України, ст. 12 ГПК України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Згідно із частинами 1, 2 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Виходячи з норм ст. 116 ЗК України, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки, є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Частиною 1 статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Оскільки зазначені норми встановлюють нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта, який посвідчував його право власності, є необхідним визнання недійсним спірного державного акта, який виданий на підставі недійсного розпорядження районної державної адміністрації № 910 від 04.12.2009 року. Висновок про те, що держаний акт на право власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого такий акт видано, міститься у висновках ВСУ України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13) та від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13), які є обов'язковими для застосування усіма судами України. Відповідно до висновку, викладеного в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 червня 2013 р. у справі № 6-57цс13, статтею 140 ЗК України визначено перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку для випадків, коли право власності набуто в передбаченому законом порядку, а не коли особа набула право власності на земельну ділянку на підставі незаконного розпорядження. Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону. Зважаючи на те, що незаконною передачею відповідачу спірної земельної ділянки порушено інтереси держави у сфері земельних відносин, охорони та забезпечення раціонального використання земельних ресурсів, захист яких покладено на органи прокуратури статтею 121 Конституції України, Законом України "Про прокуратуру", ст.45 ЦПК України, прокурор Приазовського району у відповідності до законодавства звернувся до суду на захист державних інтересів, про що вказав у позовній заяві. З цих підстав є помилковим твердження представника відповідача, що прокурор не є суб'єктом правовідносин, на які поширюється дія цього державного акту та ним не обґрунтовано факт порушення інтересів держави і наявність підстав для представництва у суді. Відповідно до ч.4 ст.122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів - є Державне агентство земельних ресурсів України, та його територіальні органи на містах. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» з 1 січня 2013 року землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. При цьому землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Виходячи з викладеного, спірна земельна ділянка сільськогосподарського призначення, яка знаходиться за межами населеного пункту, відноситься до земель державної власності і органом уповноваженим розпоряджатися нею є головне управління Держземагенства у Запорізькій області. Тому, прокурором вірно визначений орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. З цих підстав заперечення представника відповідача про відсутність доказів того, що головне управління Держземагенства у Запорізькій області є власником земельної ділянки, та у позивача відсутнє право звернення до суду з вимогою про витребування майна, не ґрунтується на законі. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про недійсність пунктів 5,6,8,9 розпорядження голови Приазовської районної державної адміністрації Запорізької області № 910 від 04.12.2009р. "Про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки та затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку" та в зв'язку з цим про відсутність правових підстав перебування земельної ділянки у власності відповідача стало відомо після прийняття 09 квітня 2014 року Донецьким апеляційним господарським судом постанови у справі № 908/2284/13, яка набрала законної сили. Таким чином, перебіг позовної давності щодо вимог про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки як похідних починається від дня коли підстава для отримання державного акта та земельної ділянки у власність визнана недійсною - 09.04.2014 року. З огляду на викладене, доводи відповідача про сплив позовної давності у даному випадку не можуть бути прийняті до уваги. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Тому, вимога позову про витребування у відповідача земельної ділянки підлягає задоволенню. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved