Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

19 грудня 2014 року Публічне акціонерне товариство „Дельта Банк" (далі - ПАТ „Дельта Банк") звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 3718 грн. 59 коп., заборгованості відповідачки за кредитним договором №004-24027-220807від 22 серпня 2007 року. Вимоги обґрунтовував тим, що відповідачка порушила умови кредитного договору, відповідно до якого зобов"язалась у строки визначені Правилами здійснення операцій за картковими рахунками погашати кредитний борг. Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2014 року у задоволенні позовних вимог ПАТ „Дельта банк " до [PERSON] відмовлено з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. В апеляційній скарзі ПАТ „Дельта Банк" просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції, ухвалити нове, яким повністю задовольнити їх позовні вимоги та стягнути з відповідача 3718,59 грн. заборгованості за кредитним договором а також відшкодувати судові витрати. Доводами апеляційної скарги є посилання апелянта на помилковість рішення суду першої інстанції щодо пропуску Банком строку позовної давності, так як пунктом 4.2 укладеного сторонами договору передбачено, що договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов'язань та вказує, що відповідач здійснював погашення боргу по договору після спливу строку, на який був укладений кредитний договір, тим самим визнаючи наявність заборгованості перед банком , тобто, порушення зобов"язань. Крім того, апелянт зазначає, що судом порушено ч.3 ст. 267 ЦК України, якою передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, проте у справі така заява відсутня. Вислухавши суддю - доповідача, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що 22.08.2007 року між ТОВ „Комерційний банк „Дельта", правонаступником якого є ПАТ „Дельта Банк" та [PERSON] було укладено кредитний договір №004-24027-220807, відповідно до якого банк відкрив картковий рахунок [NUMBER] у національній валюті на загальну суму 30000 грн та на день укладення кредитного договору встановлено ліміт кредитної лінії на рахунку у сумі 3718,59 грн.( а.с. 7-10). В зв"вязку з неналежним виконанням зобов'язань за вказаним договором, відповідачкою [PERSON] станом на 31.10.2013 року виникла заборгованість по тілу кредиту 3718,59 грн. (а.с. 14-15).Судом також встановлено, що на момент звернення з позовом Банком пропущено загальний трирічний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, а доказів про переривання чи зупинення перебігу позовної давності представником банку суду не надано, також, відсутня домовленість між сторонами про збільшення позовної давності. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з встановленого та послався на роз"яснення п.31 Поставнови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,№ 5 від 30.03.2012 року „ Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" відповідно до якого, зважаючи на положення ст.11 Закону України „ Про захист прав споживачів" у спорах щодо споживчого кредитування, кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. З такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись, оскільки вони не грунтуються на нормах матеріального права, яким регулюються спірні правовідносини та суперечать наявним у справі доказам Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають. Апеляційним судом встановлено, що 22 серпня 2007 рок між ПАТ „Дельта Банк" та [PERSON] був укладений кредитний договір №004-24027-220807, на підставі якого Банк відкрив відповідачу кредитну лінію на загальну суму 30 000,00 грн., встановивши ліміт кредитної лінії -3718,59 грн. та надав платіжну картку для здійснення обслуговування держателя на умовах, викладених у тарифному пакеті Delta Visa Classik. Кредитування рахунку здійснюється протягом 364 днів. Кожна наступна кредитна лінія надається після спливу попередньої, на умовах, погоджених сторонами у цьому договорі і та не потребує підписання додаткових угод. Згідно п. 4.2 договір набуває чинності з дати його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами зобов'язань за цим договором. Відповідно до договору [PERSON] зобов"язалась щомісяця в строки, визначені правилами, здійснювати погашення заборгованості у вигляді обов'язкового мінімального платежу, складові якого зазначаються в тарифах. Тобто, сторони встановили, як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів . Таким чином, тарифами банку, які є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, сторони, поряд із встановленням строку дії договору, встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов"язання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. З розрахунку, наданого Банком, вбачається, що [PERSON] свої зобов"язання за договором виконувала не належним чином, порушила п.2.5 Договору що призвело до нарахування їй процентів, інших щомісячних платежів та виникнення у зв"язку з цим заборгованості, розмір якої станом на 31.10.2013 року становить 3 718, грн.. ( а.с. 15). Правильність розрахунку [PERSON] не оспорює і не спростувала. З розрахунку також вбачається, що починаючи з 02 лютого 2009 року [PERSON] припинено нарахування процентів, плат та інших щомісячних платежів. ( а.с. 14) Судом також встановлено, що останній платіж по погашенню відсотків та комісії відповідачем сплачено у січні 2009 року, по сплаті комісії - у квітні 2009 року, а кредиту - 26.02.2010 року( а.с.14). Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 610 цього Кодексу порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд Враховуючи, що відповідачка борг визнавала, але останній платіж на погашення кредиту сплатилау період 01.02. -26.02.2010 року, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що позивачем, який звернувся з позовом у грудні 2013 року, пропущено загальний строк позовної давності. Проте, застосування судом першої інстанції з власної ініціативи строку позовної давності з посиланням на роз"яснення п.31 Поставнови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,№ 5 від 30.03.2012 року та на пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" щодо необов"язковості заяви відповідача до суду про застосування строків позовної давності, є помилковим, зважаючи на наступне. Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року, постановленій по справі №6-12126цс13, рішення по якій відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов"язиковим для всіх судів України, зазначається, що пункт 7 ч.11 статті 11 Закону України „ Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону, стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою у справі № 6-126цс13). Отже, при вирішенні спору в судовому порядку застосуванню підлягає ст. 267 ЦК України , згідно з якою позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Враховуючи, що розгляд справи відбувся без участі [PERSON], яка була належним чином повідомлена про час та місце слухання справи в суді ( а.с.26) і клопотання про застосування строку позовної давності від [PERSON] відсутнє, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням вищенаведених норм матеріального права і не ґрунтується на наявних у справі доказах, отже підлягає скасуванню на підставі п.1,4, ч.1 ст.309 ЦПК України та ухваленням нового рішення, про задоволення позовних вимог . Відповідно до правил ст. 88 ЦПК України, з відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача судові витрати, понесені останнім в розмірі 351,20 грн. (триста п'ятдесят одну грн. 20 коп.) та підтверджені документально.

Outcome: approved