Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

Рішенням Козелецького районного суду від 24 грудня 2013 року в задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на частину будинку [ADDRESS], визнання договору купівл-продажу вказаного будинку недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено. В апеляційній скарзі позивачі ставили питання про скасування судового рішення, посилаючись на його ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду та ухвалення нового рішення , виходячи з наступного. Постановивши рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON], суд першої інстанції зробив висновки про те, що спірний будинок був збудований без дозволу на виконання будівельних робіт, декларація про готовність вказаного об'єкта до експлуатації оформлена з порушенням вимог закону та одночасно зазначив, що будинок було прийнято в експлуатацію після смерті [PERSON], однак його державна реєстрація проведена згідно із законом не була. Зазначені висновку суду є суперечливими за змістом, указані судом обставини не відповідають дійсності та суперечать добутим доказам, відтак судове рішення не можна визнати законним та обґрунтованим в силу положень ст.213 ЦПК України. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON], батько позивачок, та [PERSON] з 1985 року і до дня смерті [PERSON], [INFO], перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час проживання однією сім"єю, розпорядженням Козелецької райдержадміністрації від 14 липня 1994 року № 153 було дозволено [PERSON] будівництво індивідуального житлового будинку та господарських приміщень в [ADDRESS] на земельній ділянці площею 1200 кв.м., виділеній останній рішенням виконкому Козелецької селищної ради народних депутатів від 21.04.1994 року № 50 ( а.с.53). Станом на 12 квітня 2010 року будівництво будинку було майже закінчено, проте право власності на об"єкт нерухомості в порядку, передбаченому ст.331 ЦК України, зареєстровано не було, у зв"язку з чим, до кола спадкового майна, що залишилось після смерті [PERSON], частку зазначеного об"єкту нерухомості включено не було. Отримавши у липні 2010 року сертифікат відповідності зведеного житлового будинку державним будівельним нормам, стандартам та правилам, [PERSON], як забудовник, звернулась до виконкому Козелецької селищної ради із заявою про оформлення права приватної власності та видачу свідоцтва про право власності на спірний будинок, рішенням якого від 15 липня 2010 року № 71 заяву було задоволено ( а.с.17, 18). В подальшому, 23 липня 2010 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно КП „ Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації за № 31043505 ( а.с. 20). 6 жовтня 2010 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу спірного будинку з [PERSON], [PERSON], копія якого мається у справі на аркушах 25-28. Пред"явивши позовні вимоги про визнання зазначеного договору купівлі-продажу недійсним в частині продажу ? частини житлового будинку, позивачі як спадкоємці [PERSON] першої черги, посилались на те, що [PERSON] незаконно провела відчуження нерухомого майна, яке має належати їм за правом спадкування та набуття ними прав забудовника на підставі рішення Козелецького районного суду від 18 липня 2012 року. На час визнання судом за позивачами прав та обов"язків забудовника в 1/6 частці за кожною, [PERSON] та [PERSON] вже належало право власності на спірний житловий будинок, що свідчить про те, що із завершенням будівництва, прийняттям нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації, права та обов"язки забудовника припинились, оскільки були трансформовані у право власності на об"єкт нерухомості. За таких обставин , наявність судового рішення про присудження позивачам прав та обов"язків забудовника, правового значення для вирішення даного спору не має. Крім зазначеного, оспорюючи договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS], укладений 6 жовтня 2010 року між [PERSON], [PERSON]та [PERSON], позивачі пред"явили даний позов лише до [PERSON]та [PERSON], визначивши [PERSON] у статусі третьої особи, яка не заявляє позовних вимог на предмет спору. Враховуючи положення ст.626 ЦК України, даний договір купівлі-продажу є багатостороннім, відплатним, всі його сторони наділені правами та обов'язками, відтак вирішення питання про його недійсність без залучення всіх учасників договору в якості сторін у справі, суперечить нормам матеріального і процесуального права. Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, прописаного у ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог, на підставі представлених доказів, має враховувати, що особа, яка бере участь у справі , розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, та за правилами ст. 33 ЦПК України, суд не вправі вирішувати питання про залучення відповідача до участі у справі або його заміну без клопотання позивача. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про визнання правочину недійсним, застосування наслідків його недійсності, пред"явлені лише до [PERSON] та [PERSON] не підлягають задоволенню. Оскільки підстави для задоволення вимог щодо визнання недійсним договору купівлі- продажу відсутні, позивачі не являлись його учасниками та не навели підстав, передбачених законом, для визнання зазначеного договору недійсним, визнання за ними права на 1/3 частку у праві власності на нерухоме майно, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання права власності. Вимога про повернення 1/3 частини житлового будинку з чужого незаконного володіння не може бути задоволена виходячи з положень ст. 387 ЦК України, оскільки володіння відповідачів спірним нерухомим майном ґрунтується на правовстановлюючих документах. Обраний позивачами спосіб захисту цивільних прав порушує положення ч.2 ст.13 ЦК України щодо обов"язку утримуватись від дій, які могли б порушити права інших осіб, тому підстави для задоволенню позову відсутні.

Outcome: partial