Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства „Компаньон" про зобов"язання звільнити його з роботи з 21.03.2013 року та внести запис в його трудову книжку та стягнення заборгованості по заробітній платі, зазначивши, що з 01.06.2012 року він працював виконробом в приватному підприємстві „Компаньон", про що був виданий наказ про прийом його на роботу на посаду виконроба з посадовим окладом 2000 грн. З 18.10.2012 року по 24 січня 2013 року він перебував на стаціонарному лікуванні в КЗ „Міська лікарня № 7". У зв"язку з тим, що починаючи з 01 червня 2012 року йому не виплачувалась заробітна плата та неоплачені листки непрацездатності, він 21.03.2013 року подав заяву про звільнення, однак підприємство з ним не розрахувалося. Крім того, отримавши трудову книжку він дізнався, що його звільнено з 15 жовтня 2012 року, що не відповідає дійсності. Важає, що внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю, він підлягає звільненню з роботи на підставі п.3 ст.38 КЗпП України. Просить суд зобов"язати ПП „Компаньон", звільнити його з роботи з 21 березня 2013 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, про що видати відповідний наказ та внести відповідний запис в його трудову книжку; стягнути на його користь з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 13 001,85 грн, заборгованість по оплаті листків непрацездатності у розмірі 289,92 грн.; компенсацію за невикористану відпустку - 1 294,66 грн.; вихідну допомогу - 6 000 грн., компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - 19 400 грн, всього стягнути - 39 986,43 грн. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у ньому. Представник відповідача у судове засідання не з"явився, про час та місце судового засідання був повідомлений у встановленому законом порядку, надіславши письмові заперечення щодо позовних вимог з посиланням на те, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем відсутня, та також про те, що позивач працював з 01.06.2012 року по 15.10.2012 року в ПП „Компаньйон", та про те, що надати письмові докази витребувані судом неможливо внаслідок їх знищення. Прокурор, який діяв в інтересах позивача, вважає, що позивач має право на поновлення порушених з боку відповідача прав. Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною другою цієї норми передбачено, що для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. За змістом ст. ст. 10 та 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України надані суду докази мають бути належними та допустимими. Частина 4 ст. 60 ЦПК України передбачає, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з записом у трудовій книжці № 39 [PERSON] 01.06.2012 року прийнятий на посаду виконроба в ПП „Компаньйон" ( наказ № 5 к від 01.06.2012 р.), згідно з записом № 40 звільнений за власним бажанням 15.10.2012 року (№ наказу, дата - відсутня; а/с 9-17).. Згідно з листком непрацездатності [PERSON] перебував на лікарняному з 18.10.2012 року по 24.01.2013 року (а/с 23-24). .Згідно письмового повідомлення управління пенсійного Фонду України в Орджонікідзевському районі м.Запоріжжя від 13.03.2014 року, в Державному реєстрі загальнообов"язкового державного соціального страхування, [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПП „Компаньйон" з 01.06.2012 р. по 30.09.2012 р. Показання свідка [PERSON] суд не враховує, оскільки як пояснював свідок він працював на підприємстві Дієта-плюс, тому дане пояснення не може вважатися належним доказом щодо доведення факту роботи за конкретний період позивача в ПП „Компаньйон". Дослідивши та оцінивши всі надані сторонами докази в силу вимог ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог [PERSON] в частині визнання незаконним звільнення його з роботи саме з 15.10.12 року за ст. 38 КЗпП України та внесення змін щодо формулювання причини звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України.. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Судом встановлено, що будь-які докази щодо прохання позивача звільнити його саме через порушення законодавства про працю в матеріалах справи відсутні. Крім того, відсутні письмові докази про заробітну плату позивача саме у розмірі 2000 грн. та наявність заборгованості у позивача по заробітній платі. Посилання позивача на висновок оперуповноваженого Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області від 01.06.2013 року, листок непрацездатності та заяву про призначення пенсії в підтвердження факту його роботи по 21.03.2013 року та не відповідності формулювання причини його звільнення є безпідставними, оскільки не містять інформації щодо предмету доказування. Крім того, звертаючись з позовними вимогами 10.02.2014 року щодо вирішення трудового спору в частині зміни формулювання причини та дати звільнення з 15 жовтня 2012 року на 21 березня 2013 року, позивач не зазначив поважність причини пропуску 3-місячного строку з дня, коли він дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права, під час розгляду справи також не наводив причин пропуску та не звертався до суду з клопотанням про поновлення порушеного строку позовної давності, відтак позивачем порушений строк, передбачений ч.1 ст.233 КпП України для звернення до суду з такими вимогами Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є недоведеними, тому відсутні законні підстави для їх задоволення.

Outcome: dismissed