Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

В березні 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визначення частки в спільному майні подружжя. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що в листопаді 1988 року його матір [PERSON] отримала житло (малосімейний гуртожиток) від підприємства, на якому працювала, а саме квартиру [ADDRESS], яка складається з двох кімнат загальною площею 36,3 кв.м., житловою 29,5 кв.м. З 15.11.1988 року в цій квартирі були зареєстровані та проживали: квартиронаймач [PERSON], батько позивача [PERSON], брат позивача [PERSON] та сам позивач. 11.06.1994 року позивач одружився з відповідачем, яка 12.08.1994 року прописалась в цій квартирі. З часом батьки позивача та його брат виїхали з квартири, а позивач та відповідач залишились проживати за даною адресою. Згідно рішення Ковельської міської ради від 31.01.2001 року, гуртожиток, в якому розміщена квартира, був переданий в комунальну власність, а рішенням виконавчого комітету Ковельської міської ради від 12.03.2009 року цьому гуртожитку надано статус житлового будинку. В 2007 році позивач розлучився з відповідачем, хоча продовжували проживати разом в спірній квартирі. 19.11.2009 року відповідач приватизувала зазначену квартиру, в результаті чого в свідоцтві про право власності на житло були зазначені, як співвласники, їх неповнолітні діти: [PERSON] та [PERSON], які не докладали будь-яких зусиль (спільна праця чи спільні грошові кошти, ремонти та інше) для приватизації цієї квартири. В подальшому відносини між сторонами ще більш загострились, в зв'язку з чим позивач був змушений залишити квартиру. На даний час змушений проживати в найманій квартирі, за яку сплачує чималі кошти. В спірній квартирі залишились проживати дочки, а колишня дружина проживає з іншим чоловіком в його будинку. Позивачем стверджується, що на даний час діти не допускають його до житла, яке отримали ще його батьки і в якому він проживав тривалий час. Він повторно одружився і фактично не має житла. Для подальшого вирішення питання про можливий виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, позивач змушений звертатись до суду з даним позовом. З врахуванням наведеного, позивач просив суд визнати за ним ? частку в спільному майні подружжя, а саме в квартирі [ADDRESS] та ? частку зазначеної квартири за відповідачем /а.с. 2-3/. Згідно ухвали Ковельського міськрайонного суду від 26 квітня 2016 року, до участі в даній справі було залучено в якості співвідповідачів [PERSON] та неповнолітню [PERSON], в інтересах якої діє законний представник [PERSON] /а.с. 49/. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Стверджували, що оскільки дана квартира була отримана батьками позивача, фактично створена ними, а неповнолітні діти, які на даний час є її співвласниками, не приймали участі в її створенні, то ця квартира має належати лише позивачу та відповідачу і їх частки мають бути рівними. Просили позов задовольнити повністю. Крім цього, просили стягнути з відповідачів судові витрати по справі в порядку, передбаченому ЦПК України. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON], та її представник [PERSON] позов не визнали повністю. Заперечуючи проти позову, вказували на те, що позивачу вже належить ? частка цієї квартири, оскільки він став її власником, приватизувавши у 2009 році державне майно відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Відповідач розлучена з позивачем ще з 2007 року, а тому на момент приватизації квартири вона не була спільною сумісною власністю подружжя. Крім цього, позивачем не подано доказів про вимушеність його переїзду з цієї квартири. Вважаючи вимоги позивача безпідставними, просили в позові відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, однак подала суду письмове заперечення проти позову, згідно якого позов не визнає повністю та заперечує проти його задоволення з аналогічних підстав, що викладені вище. Просила розглянути справу в її відсутності /а.с.63-64/. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, з'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні серед матеріалів справи письмові докази, прийшов до висновку про часткове задоволення даного позову. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Гуртожиток Відкритого акціонерного товариства "Ковельський м'ясокомбінат" по вул. Володимирська, 142-а в м. Ковелі був переданий в міську комунальну власність рішенням Ковельської міської ради від 31.01.2001 року № 23/19.1. Згідно рішення виконавчого комітету Ковельської міської ради від 12.03.2009 року № 130, гуртожитку по вул. Володимирській, 142-а в м. Ковелі, після проведеної реконструкції, надано статус житлового будинку. Зазначені обставини підтверджуються повідомленням виконкому Ковельської міської ради від 29.02.2016 року № 3.14/328 /а.с. 10/. Як вбачається з копій поквартирних карточок на квартиру [ADDRESS], наймачем даної квартири була [PERSON], яка була зареєстрована в даній квартирі з 15.11.88 року по 25.05.2001 року. Крім неї, в даній квартирі були зареєстровані: чоловік - [PERSON] (з 15.11.88 року по 25.05.2001 року), син - [PERSON] (з 15.11.88 року по 22.06.2001 року), син [PERSON] (з 15.11.88 року по 11.12.2009 року), невістка - [PERSON] (з 12.08.1994 року по 11.12.2009 року), внучка - [PERSON] (з 17.03.1995 року по 11.12.2009 року), внучка [PERSON] (з 19.03.99 року по 11.12.2009 року). Крім цього, з цих же карточок вбачається, що з 12.10.2009 року квартиронаймачем цієї квартири став позивач [PERSON] /а.с. 11,12/. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 04 вересня 2007 року та від якого мають дітей: дочку [PERSON], [INFO], та дочку [PERSON], [INFO]. Зазначені обставини підтверджуються копіями відповідних свідоцтв про розірвання шлюбу та про народження /а.с. 6, 44, 45/. В подальшому [PERSON] змінила прізвище на "Бриль", що не заперечується сторонами по справі. Згідно копії свідоцтва про шлюб, виданого 17.11.2015 року відділом ДРАЦС по м. Ковелю Ковельського міськрайонного управління юстиції, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], внаслідок чого змінила прізвище на "Конопська" /а.с. 65/. Як вбачається з свідоцтва про право власності на житло від 19.11.2009 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та членам сім'ї - [PERSON], [PERSON] Цим же свідоцтвом підтверджується той факт, що квартира приватизована згідно з Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" /а.с. 7/. Ці ж обставини підтверджуються Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно … від 06.04.2016 року, копією витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 25.11.2009 року /а.с. 26-27, 38/. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Статтею 5 цього ж Закону визначено, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Як вбачається з досліджених вище доказів, на момент приватизації спірної квартири (станом на 19.11.2009 року), в цій квартирі були прописані та проживали позивач, відповідач [PERSON] та їх неповнолітні діти. Таким чином, у відповідності до зазначених вище норм Закону, неповнолітні діти позивача на законних підставах набули право власності на цю квартиру, а тому покликання позивача на те, що вони не докладали будь-яких зусиль до приватизації (створення) цієї квартири, а тому не мають будь-яких прав на цю квартиру, є повністю безпідставними. В той же час, на момент приватизації квартири, позивач та відповідач [PERSON] вже були розлучені, а тому, в силу вимог п. 4 ч. 1 ст. 57, ст. 60 Сімейного кодексу України, Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", ця квартира не може бути визнана об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, як про це безпідставно вказує позивач. Згідно вимог ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Зважаючи на дану правову норму, слід прийти до висновку, що спірна квартира є спільною сумісно власністю позивача та відповідачів. Відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачами відсутні домовленості про розмір часток в праві спільної власності на спірну квартиру. Рішення судів про визначення часток в натурі щодо вказаної квартири не постановлювались. Без визначення частки позивача в даному нерухомому майні останній не має змоги вільно розпорядитись своєю часткою у спільному майні, що прямо зумовлює порушення його законних прав та інтересів останнього, які підлягають захисту та відновленню судом. Таким чином, зважаючи на викладені обставини та аналізуючи правові норми, що регулюють правовідносини, які склались в даному випадку між сторонами по справі, суд прийшов до переконливого висновку, що позивачу та відповідачам належать рівні частки в цьому майні, а тому частка позивача становить 1/4. Решту доводів позивача та його представника суд визнає безпідставними з мотивів, викладених вище, а тому відхиляє їх та задовольняє даний позов частково. Крім цього, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, слід стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати по справі в сумі 551,20 грн. в рівних частках з кожного. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: partial