Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

покликаючись на те, що вказане майно є спільним майном подружжя, позивач у поданій до суду 27 червня 2017 року позовній заяві просить здійснити його поділ, а саме виділити їй у приватну власність 1/2 житлового будинку із надвірними будівлями по [ADDRESS], 1/2 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1185 га кадастровий номер [NUMBER] за вказаною адресою, 1/4 квартири загальною площею 36,1 кв.м. [ADDRESS]. Виділити у приватну власність відповідача автомобіль марки Kia Sportage, 2015 року випуску, д.р.н. [NUMBER], стягнувши з нього на її користь в рахунок належної їй 1/2 автомобіля грошову компенсацію у сумі 260 000 ( двісті шістдесят тисяч) грн. 00 коп. Судові витрати покласти на відповідача. Позивач позов підтримала повністю і по аналогічних мотивах. По суті спору показала, що вони перебували в зареєстрованому шлюбі до 2017 року, фактично разом проживають і вели спільне господарство до літа 2016 року. Їх стосунки погіршилися з 2011 року, у зв"язку з сварками та бійками, ініціатором яких був чоловік, вона періодично викликала працівників міліції. За час перебуванняв шлюбі придбане вказане майно, при цьому садиба та авто зареєстроване за чоловіка, а 1/2 квартири в м.Києві- на неї. Спір щодо даного майна відсутній. У них завжди були автомобілі, але вони були б/у і вирішили купити авто з салону. Разом з чоловіком неодноразово їздили по салонах, вибирали авто і придбали спірний автомобіль, який використовувався в інтересах сім"ї, вони неодноразово їздили на ньому за кордон, зокрема разом до доньки в Мюнхен, де вона постійно проживає. 20 червня 2017 року автомобіль зник з їх господарства і чоловік повідомив, що він його продав, не питаючи її згоди. Побоючись, що той продасть все їх майно, звернулася до суду з даним позовом. Лише в суді стало відомо, що авто продане ще 31 березня 2017 року Ковалику, який разом працював з чоловіком. Ця особа їй повідомила, що ніякого продажу не було і авто він не користувався, подальша доля йому не відома. Згодом їй стало відомо, що авто знову перепродане. Вона не має бажання отримувати авто в натурі, просить стягнути з чоловіка на її користь 1/2 його ринкової вартості. Представник позивача, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, стверджує, що жодних доказів припинення подружніх відносин станом на час придбання спірного рухомого майна відповідач не представив, а купівля його за особисті кошти, виручені за "пригнання" машин із-за кордону не заслуговує на увагу, оскільки доказів цього не представлено. Відповідач не заперечував проти повернення позивачу половини коштів, отриманих ним від продажу автомобіля. Оскільки ціна продажу з співвласником не узгоджена, просить виходити з ринкової ціни, яка склалася на даний час. Відповідач позов визнав частково, спочатку заперечуючи віднесення автомобіля до спільного майна подружжя, разом з тим згоден сплатити дружині його 1/2 вартості - близько 25 тис. грн. Щодо іншого майна спір відсутній. По суті показав, що з 2012 року спільне господарство з дружиною не веде, готує окремо, проживають спільно і комунальні послуги сплачують спільно. За час окремого проживання в 2015 році придбали авто за його особисті кошти. Його представник, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, зазначає про те, що необхідно врахувати фактичне припинення шлюбних стосунків та ведення спільного господарства сторонами ще восени 2013 року. Вважає, що ніхто в Українні не живе на зарплату, тому необхідно враховувати джерело набуття спірного транспортного засобу і більша ніж у 2 рази заробітна плата дружини не свідчить про те, що авто придбане за спільні кошти подружжя, оскільки чоловік міг мати інші доходи. Відповідач авто не продав, а здав на комісію і фірма оцінила його в 49 тис. грн. і за цю суму продала 31 березня 2017 року, не отримуючи згоди дружини, оскільки в такому випадку вона не потребується. Відповідач не заперечує виплатити дружині 1/2 вартості авто, але тієї суми, в яку воно було оцінене. На час подачі позову автомобіль не перебував у власності сторін, тому визначати його вартість на даний час не вважає за потрібне. Позивачем замість дійсної вартості нерухомого майна визначено її ринкову вартість, що безпідставно вплинуло на значне збільшення вартості. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, показання свідка, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, прийшов до таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК Кодексу зобов'язують суд під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 липня 1989 року по 05 жовтня 2017 року, мають повнолітню доньку. За час перебування в шлюбі придбано майно, яке зареєстроване на праві власності за чоловіком: 1) легковий автомобіль марки Kia Sportage, 2015 року випуску, д.р.н. [NUMBER], 2) житловий будинок із надвірними будівлями по [ADDRESS], 3) земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1185 га по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]. 1/2 квартири загальною площею 36,1 кв.м. [ADDRESS] зареєстрована за дружиною. Свідок [PERSON] - донька сторін показала, що стосунки батьків погіршилися в 2012 році, тато часто бив маму, але вони проживали разом і вели спільне господарство. З січня 2015 року вона постійно проживає в Німеччині і за цей час батьки чотири рази приїзджали разом до неї на спірному авто, зокрема і після спільної поїздки до маминої сестри в Італію. Авто купляли для спільного користування, разом вибирали, разом їздили на тест-драйви. Вона була в Україні в травні 2017 року і тоді разом з батьком на цій машині їздили в село до бабусі-татової матері в м.Чернівці і цим авто тато завозив її в Кам"янець. Про продаж нічого не говорив, зараз також заперечує його продаж, а говорить, що не знає, де автомобіль. Коли була вдома в серпні 2017 року, автомобіля в господарстві вже не було, іншого авто не з"явилося. Сторони визнають, що будинок, земельна ділянка, 1/2 квартири є спільним майном подружжя і погодили, що розподіл безспірного майна відбудеться на умовах узгодження без будь-якої компенсації. Предметом даного спору є віднесення автомобіля до спільного майна подружжя та його вартість, що впливає на розмір можливого відшкодування. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 2 жовтня 2013 р. у справі № 6-79цс13, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Норми ст.ст.57, 60 СК встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Аналогічна за змістом норма - ст.22, містилась у КпШС України, який діяв на час укладення шлюбу між сторонами. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Ч.1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу вказаного майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо подружжя не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Поділ майна означає припинення права спільної власності й виникнення на його основі права власності кожного з колишніх співвласників на окреме майно, тобто після такого поділу кожна зі сторін стає одноособовим власником певного майна, відносини права спільної власності припиняються. Виходячи з аналізу зазначених норм права, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов'язком, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Припинення шлюбних відносин між подружжям не свідчить про припинення ведення ними спільного господарства, оскільки СК України не передбачає обов'язку подружжя спільно проживати, і проживання за різними адресами не впливає на правовий режим майна, придбаного у шлюбі. Сторонами не заперечується, що майно придбане у шлюбі за спільні кошти подружжя. Закон не містить будь-яких застережень стосовно того, на кого зареєстроване майно. Доказів про те, що відповідач у більшій частині приймав участь у його придбанні, суду не надано. Відповідачем не спростовано, що спірне рухоме майно придбане у шлюбі за спільні кошти подружжя.За таких обставин суд дійшов висновку про наявність порушеного цивільного права позивача. Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд керувався презумпцією спільності майна подружжя та відсутністю належних та переконливих доказів придбання частини майна відповідачем після припинення шлюбних відносин та за власні кошти. На час вирішення спору більша частина спільно нажитого майна між сторонами була поділена та спір фактично зводиться до належності та оцінки транспортного засобу, при цьому суд виходив з його ринкової (реальної) вартості. визначеної позивачем. Належних доказів іншої вартості відповідач не представив, а домовленості між ними про оцінку його продажу не було, що відповідачем не заперечується. Відповідно до правил ст.114 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені документально підтверджені витрати у виді сплаченого судового збору. З огляду на викладене,

Outcome: approved