Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

Згідно позову і доповнення, уточнення до позовної заяви позивач просить: 1) визнати дії ПАТ «Дельта Банк» порушенням права приватної власності; 2) визнати порушення права споживача; 3)внести зміни до п.1.4 договорів №№004-17518-030913, 008-17518-030913, 004-17519-291013, 002-17519-051113, 013-17520-261113, 014-17520-261113 - «Процентна ставка на суму вкладу становить облікову ставку НБУ - відповідно до п.1 ст.1061 доповнити п.1.3 вищезазначених договорів: «Строк залучення вкладу подовжується до повного повернення коштів банком вкладнику; 4) стягнути проценти за користування чужими коштами, 3% річних відповідно ст.625 ЦК України; 5) стягнути пеню за невиконання платежу; 6) стягнути витрати понесенні для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) в сумі 12638,84 грн.. Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що відповідно до зазначених вище депозитних договорів строкових банківських вкладів «Коло Друзів-2013 (Коло 4)» в іноземній валюті позивач розмістила, а відповідач прийняв грошові суми вкладів на умовах даних договорів. Після закінчення терміну депозитів позивач відповідно до поданих заяв витребував у відповідача депозити та нараховані відсотки. Відповідач порушив всі договори депозитів, незаконно не повернув депозити, не надав жодної відповіді. Порушення умов договорів у виді невиконання зобов'язань відповідачем позивач вважає істотними, такими, що дають підставу для зміни умов договорів. Позивач у заяві від 13.06.2016 року про доповнення, уточнення до позовної заяви навела розрахунок процентів, що становлять 136,98 євро та 54,32 доларів США по депозитах та відповідальності за невиконання грошового зобов'язання у виді 3% річних, що становить 40,21 євро та 14,24 доларів США починаючи із 23.04.2014р. до 01.12.2014р.. Покликаючись на ст.32 п.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» позивач здійснив розрахунок пені за прострочення платежу за платіжним дорученням №1 від 26.12.2014р., що складає 45,06 євро (еквівалент - 1177,42 грн.) та платіжним дорученням №2 від 26.12.2014р., що складає 45,42 доларів США (еквівалент - 1083,72 грн.), всього на суму 2261,14 грн.. Посилається позивач і на те, що він проживає у м.Кузнецовськ і змушений був неодноразово відвідувати відділення відповідача у м.Рівне для часткового отримання своїх коштів у межах сум валютних обмежень. Тому, позивач вважає, що зазнав реальних витрат на проїзд, відрив від звичайних занять (зарплата), відрядні витрати, на загальну суму 7504,31 грн.. Також позивач згідно заяви про уточнення, збільшення позовних вимог від 24.08.2017р. просить, посилаючись на Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», визнати позивача кредитором, встановити розмір боргів, включаючи, що підлягають і не підлягають мараторію. В поданих суду письмових запереченнях відповідач посилаючись на ст.36 Закону України "Про систему гаранування вкладів фізичних осіб" просить відмовити в повному обсязі в задоволенні позову. Окремо також зазначає, що на поточний рахунок позивача після закінчення дії депозитних договорів було зараховано кошти за договором в тому числі і відсотки у валюті вкладу у зв'язку з чим відповідач вважає виконаними зобов'язання по договорох, оскільки зазначені кошти знаходяться у власності позивача. Тому відповідач вказує на те, що вимоги про стягнення 3% річних та пені є безпідставними. Також в запереченнях зазначається, що позивачем не доведені позовні вимоги про стягнення з відповідача реальних збитків. Згідно письмових заперечень Фонд гарантування вкладів фізичних осіб просить відмовити в задоволенні позову щодо вимог про стягнення коштів за порушення грошового зобов'язання, пені та стягнення реальних збитків, посилаючись на норми статтей Закону України "Про систему гаранування вкладів фізичних осіб", які є пріоритетними відносно інших законодавчих актів. Щодо вимог позивача про внесення змін до договорів просить відмовити в задоволенні у зв'язку з тим, що вказані договори вже припинені, а позивач не надав доказів істотного порушення відповідачем договорів чи істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладенні договорів. Позивач та представник позивача в судове засідання повторно не з"явились. В заяві від 24.08.2017 року позивач просила провести розгляд справи без її участі. Представники відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову в судове засідання повторно не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки не повідомляли, заяви про відкладення судового засідання не подавали. У зв"язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, судовий розгляд проводиться без фіксування технічними засобами, у відповідності із ч.2 ст.197 ЦПК. Дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом із наданих копій договорів встановлено, що між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договори банківського вкладу (депозиту), з правом додаткового внесення коштів: №004-17518-030913 від 03.09.2013р. - сума вкладу 200 доларів США, процентна ставка 10, 35% річних, на строк до 08.09.2014р. (а.с.108); № 008-17518-030913 від 03.09.2013р. - сума вкладу 200 євро, процентна ставка 9, 35% річних, на строк до 08.09.2014р. (а.с.109); № 004-17519-291013 від 29.10.2013р. - сума вкладу 200 євро, процентна ставка 9, 35% річних, на строк до 03.11.2014р. (а.с.96), № 002-17519-051113 від 05.11.2013р. - сума вкладу 200 доларів США, процентна ставка 10, 35% річних, на строк до 10.11.2014р. (а.с.93). Виплата вкладів та процентів була передбачена шляхом перерахування коштів на поточний рахунок вкладника. Проте на підтвердження укладення між [PERSON] та ПАТ «Дельта Банк» договорів банківського вкладу (депозиту) №013-17520-261113 та №014-17520-261113 доказів позивач не надала. Тому суд вважає, що позивачем не доведено позовних вимог належними доказами. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Згідно із ч.3 ст.1060 ЦК України за договором банківського строкового вкладу банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Копіями представлених суду заяв позивача до відповідача від 01.12.2014р., 12.11.2014р., 27.11.2014р., 01.12.2014р., 03.11.2014р., 12.11.2014р., 27.11.2014р., 01.12.2014р., 08.09.2014р. і інших заяв та платіжних доручень підтверджено вимогу позивача про видачу йому депозитів і нарахованих відсотків повністю у валютах вкладів. Доказів про належне вчасне виконання банком свого зобов'язання по видачі строкових вкладів по спірних договорах суду не надано. Тому, на думку суду, такі дії банку призвели до порушення права власності позивача та прав позивача, як споживача фінансових послуг, оскільки обмежувалося його право володіти та розпоряджатися грошовими коштами, що повинні були б бути йому виданими відповідачем після закінчення строку, визначеного у договорах вкладів. Однак, аналізуючи зміст норм ст.16 та Глави 29 (Захист права власності) ЦК України, суд вбачає, що за своїм характером заявлений позивачем спосіб захисту даного права - визнання дій відповідача порушенням права приватної власності позивача та порушенням прав споживача, - не є таким по суті, оскільки констатація наявності такого порушення сама по собі не є способом захисту права цивільного, так як не відновлює право, не припиняє порушення права та не запобігає такому порушенню. Тому, із урахуванням положень норми ч.1 ст.11 ЦПК України про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, для задоволення цієї вимоги, в тому виді, як її заявлено, підстав немає. Згідно із нормою частин 1 і 2 ст. 651 ЦК зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Вирішуючи вимоги щодо зміни умов договорів вкладів, суд виходить з того, що відповідно до ч.4 ст.652 ЦК України зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. Не встановлено в суді винятковості обставин, що давали б суду підставу для зміни в судовому порядку вищезазначених договорів банківських вкладів між сторонами, в тій частині, що заявлена у позові. Крім того, відповідно до постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015р. №150 ПАТ «Дельта Банк» віднесений до категорії неплатоспроможних та з 03.03.2015р. розпочата процедура виведення банку з ринку. Згідно із постановою Правління НБУ від 02.10.2015 р. № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.10.2015р. про початок процедури ліквідації ПАТ «Дельта Банк». У правовій позиції, закріпленій в постанові Верховного Суду України від 20.01.2016р. (справа №6-2001цс15) визначено, що «Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.». Оскільки щодо ПАТ «Дельта Банк» розпочато процедуру ліквідації, то відповідно до п.п.1, 2 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». За таких умов не підлягає до задоволення позов [PERSON] і в частині вимог про стягнення коштів. Вирішуючи вимоги відповідно до уточненої позовної заяви про визнання позивача кредитором та встановлення розміру боргів суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.8 ст.36 Закону дія Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» на банки не поширюється. Згідно ч.3 ст.1 Закону відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦКУкраїни. Однак, аналізуючи зміст норм ч.2 ст.16 ЦК України, суд вбачає, що заявлений позивачем спосіб захисту права - визнання позивача кредитором та встановлення розміру боргів, - не є таким по суті, оскільки наявність у позивача статусу кредитора та встановлення розміру боргів, самі по собі, не є способами захисту цивільного права, так як не є містять вимог про відновлення права, припинення порушення права, запобігання такому порушенню тощо. Тому, із урахуванням положень ч.1 ст.11 ЦПК України про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, для задоволення цих вимог, в тому виді, як їх заявлено, правові підстави відсутні. Сторонами судові витрати по справі не понесені. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed