Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА" Єрмак В.О. звернувся в Івано-Франківський міський суд з позовом до [PERSON] про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - рішення Правління Банку №8 від 21.03.2014 року про прощення боргу в розмірі 19 320,71 доларів США за відсотками та 23 418,38 грн. по комісійній винагороді, стягнення заборгованості в розмірі 270 904,60 грн. за договором про надання споживчого кредиту №02/185Ф від 24.07.2007 року, мотивуючи тим, що між АКБ «Золоті ворота», правонаступником якого з 2010 року є АТ "БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА" та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 02/185Ф від 24.07.2007 року. В результаті неналежного виконання позичальником умов кредитного договору у 2013 році утворилася прострочена заборгованість в розмірі 19 320, 71 доларів США за відсотками та 23 418, 38 грн. - по комісійній винагороді. Рішенням Правління Банку №8 від 21.03.2014 року керівним органом Банку прощено (анульовано) борг позичальника в розмірі 19 320, 71 доларів США за зідсотками та 23 418, 38 грн. - по комісійній винагороді. В ході перевірки правочинів та дій посадових осіб Банку, що призвели до неплатоспроможності банківської установи встановлено, що дані дії не відповідають меті господарської діяльності банку та вчинені на її шкоду, а тому, даний правочин визнано недійсним. Станом на дату прощення боргу у позичальника перед банком була заборгованість по сплаті пені за простроченою заборгованістю в розмірі 221 782,66 грн. рішення про прощення якої не приймалось та яка підлягає стягненню. Отже, з відповідача слід стягнути 19 320,71 доларів США за відсотками, 23 418,38 грн. по комісійній винагороді та 221 121,94 грн. пені за простроченою заборгованістю. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві, просив задоволити в повному обсязі. Представники відповідача проти задоволення позову заперечили, суду повідомили, що протягом 2011-2014 років в провадженні Івано-Франківського міського суду перебувала цивільна справа за позовом АТ «Банк Золоті Ворота» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 02/185Ф від 24.07.2007 року. 02.06.2014 року ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано- Франківської області провадження по справі закрито на підставі поданої позивачем заяви про відмову від позову та закриттям провадження по справі. Так, під час розгляду вищезазначеної справи сторонами шляхом здійснення конклюдентних дій внесено зміни до Договору, в частині порядку виконання зобов'язання, а саме кредитором застосовано процедуру прощення боргу щодо штрафних санкцій за кредитним договором, а боржником здійснено сплату всієї суми заборгованості по тілу кредиту та нарахованих відсотках за кредитним договором, внаслідок чого зобов'язання було припинено. На підтвердження припинення зобов'язальних відносин між сторонами та відсутності заборгованості за кредитним договором №02/185Ф від 24.07.2007 року кредитором видано позичальнику довідку за вих. № 522 від 20.05.2014 року про відсутність заборгованості та повне виконання взятих на себе зобов'язань. Отже, на даний час будь-яких зобов'язальних відносин між позивачем та відповідачем не має, кредитний договір №02/185Ф від 24.07.2007 року виконаний сторонами, зобов'язання припинено у встановленому законом порядку. Однак, позивачем пред"явлено вимогу про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, стверджуючи що рішення Правління банку (протокол від 21.03.2014 року) є нікчемним правочином, в той час як зазначений документ не є підставою припинення зобов'язальних відносин за кредитним договором № 02/185Ф від 24.07.2007 року, а лише входить до юридичного складу (сукупності юридичних фактів); є локальним юридичним актом, прийнятим в межах внутрішньогосподарських правовідносин суб'єкта господарювання; не містить ознак нікчемного правочину, передбачених чинним законодавством України. Уповноваженою особою ФГВФО не надано належних та допустимих доказів щодо нікчемності рішення кредитора - рішення Правління банку, оформленого протоколом від 21.03.2014 року, що підтверджували б нікчемність зазначеного рішення. А тому, просили в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 24.07.2007 року між АКБ «Золоті Ворота», правонаступником якого є АТ «Банк Золоті Ворота», та [PERSON] укладено кредитний договір № 02/185Ф, відпаовідно до якого банк зобов'язався надати позичальникові грошові кошти (кредит) у сумі 75 000,00 дол. США, а позичальник зобов'язався на умовах визначених договором, повернути кредит у терміни, встановлені графіком платежів та не пізніше 24.07.2014 року, сплатити відсотки за користування ним за ставкою 11% річних (а.с.7). У зв"язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов"язань по кредитному договору в.о.директора філії АТ "БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА" в м.Івано-Франківську Футько В.В. в 2011 році звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 02/185Ф від 24.07.2007 року. 02.06.2014 року ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області провадження по вказаній справі закрито на підставі поданої позивачем заяви про відмову від позову та закриттям провадження по справі, оскільки, 20.05.2014 року відповідачем задоволено вимоги позову (а.с. 71-73). Підставою для закриття по справі стало прийняття АТ "БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА" самостійного рішення (рішення Правління банку - протокол від 21.03.2014 року) про прощення (анулювання) боргу в розмірі 249 782,66 грн. (еквівалент за офіційним курсом НБУ станом на 16 год. 00 хв. 20.05.2014 р.), з яких: прострочена заборгованість за процентами складає 19 320,71 дол. США (що станом на 16 год. 00 хв. 20.05.2014 р. за офіційним курсом НБУ складає 226 364,28 грн.); прострочена заборгованість за комісійною винагородою РКО кредитної заборгованості складає 23 418,38 грн., як частини загальної суми боргу. Самостійне рішення банку не пов"язане з процедурою банкрутства та прийнято до закінчення строку позовної давності (а.с. 8), а боржником [PERSON] оплата всієї суми заборгованості по тілу кредиту та нарахованих відсотках за кредитним договором, внаслідок чого зобов"язання було припинено. На підтвердження припинення зобов'язальних відносин між сторонами та відсутності заборгованості за кредитним договором № 02/185Ф від 24.07.2007 року директором ЦРВ АТ "БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА" в м.Івано-Франківську Футько В.В. 20.05.2014 року було видано [PERSON] довідку за вих. № 522 про повне виконання зобов'язань за договором №02/185Ф про надання споживчого кредиту від 24.07.2007 року (а.с.56). Про повне виконання [PERSON] своїх обов"язків за договором №02/185Ф про надання споживчого кредиту від 24.07.2007 року зазначено також в ухвалі Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.02.2015 року (а.с.57-60). Згідно вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. А отже, твердження представника позивача, що станом на дату прощення боргу у позичальника перед банком була заборгованість по сплаті пені за простроченою заборгованістю в розмірі 221 782,66 грн. рішення про прощення якої не приймалось та яка підлягає стягненню є безпідставним, необгрунтованим та спростовується наявними в матеріалах справи доказами. Щодо вимоги позивача про застосуваня наслідків недійсності нікчемного правочину -рішення Правління банку №8 від 21.03.2014 року про прощення боргу [PERSON], то суд виходить з наступного. Саме з прийняттям зазначеного рішення Кредитором розпочато процедуру зміни умов договору та припинення зобов'язальних відносин між сторонами. Оскільки, кредитний договір є двостороннім правочином, що укладається двома або більше сторонами та передбачає кореспондуючі права та обов'язки кожної зі сторін договору, то і відповідно його зміна та припинення відбувається у такому ж порядку. Відповідно до положення ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється у такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. В даному випадку процедура зміни та припинення зобов'язальних відносин за кредитним договором №02/185Ф від 24.07.2007 року включає в себе сукупність юридичних фактів, на підставі яких відбулося припинення зобов'язальних правовідносин, а саме: прийняття рішення уповноваженим органом Кредитора (Правлінням банку) щодо прощення частини заборгованості за кредитним договором (що по свої правовій природі є локальним юридичним актом, прийнятим в межах внутрішньгосподарських правовідносин суб'єкта господарювання); сплата Боржником всієї заборгованості по тілу кредиту та нарахованих відсотках за кредитним договором; припинення зобов'язання, а в даному випадку - видача Кредитором довідки про відсутність заборгованості та припинення зобов'язальних правовідносин. Таким чином, шляхом вчинення певних дій сторонами кредитного договору, а саме прощенням заборгованості по штрафних санкціях зі сторони Кредитора та сплатою всієї заборгованості по тілу кредиту і нарахованих відсотках зі сторони Позичальника, сторонами укладено правочин щодо зміни та припинення кредитного зобов'язання. Позивачем пред'явлено вимогу "про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину", стверджуючи що рішення Правління банку (протокол від 21.03.2014 року) є нікчемним правочином, однак зазначений документ: не є підставою припинення зобов'язальних відносин за кредитним договором № 02/185Ф від 24.07.2007 року, а лише входить до юридичного складу (сукупності юридичних фактів); є локальним юридичним актом, прийнятим в межах внутрішньогосподарських правовідносин суб'єкта господарювання; не містить ознак нікчемного правочину, передбачених чинним законодавством України. Уповноваженою особою ФГВФО не надано належних та допустимих доказів щодо нікчемності рішення Кредитора - рішення Правління банку, оформленого протоколом від 21.03.2014 року, що підтверджували б нікчемність зазначеного рішення. Згідно вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи спрямована на набуття зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положення ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК України). Частиною 2 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пленум Верховного Суду України в п.п. 4, 5 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Рішення Правління банку, оформленого протоколом від 21.03.2014 року про прощення частини заборгованості за кредитним договором по своїй правовій природі не створює юридичних наслідків, а є локальним юридичним актом, що входить до сукупності юридичних фактів, на підставі якого відбулася зміна та припинення зобов"язальних відносин між стороними. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 202-204, 215, 216, 654 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: dismissed