Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

16.03.2017 року позивач [PERSON] звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] про відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання, визначення місця проживання дитини та про стягнення аліментів, посилаючись на те, що з 2012 року з відповідачем почали проживати однією сімєю, без реєстрації шлюбу. [INFO] народився син [PERSON]. За час спільного проживання відповідач почав все частіше поводити себе неадекватно, вчиняв сварки та почав застосовувати фізичне насильство. Побоючись за своє життя, фізичний та психічний стан дитини, змушена була переїхати до смт. Меліоративне Новомосковського району. Після переїзду отримала статус внутрішньо переміщеної особи, оскільки місце проживання її зареєстроване на тимчасово окупованій території. Після розірвання стосунків відповідач сімю не утримував, спілкувалися мало. На прохання відповідача, надала дозвіл поспілкуватися з дитиною, однак взявши дитину з собою не повернув її і в телефонному режимі повідомив, що не поверне взагалі. Написавши заяву до поліції про викрадення дитини, правоохоронні органи ніяк не допомогли, а роз'яснили про право звернутися до суду з приводу виниклого спору. Будь-якої письмової домовленості з відповідачем про те, з ким буде проживати дитина немає. Вважає, негідним ставлення відповідача до своїх батьківських обов'язків враховуючи його поведінку, а тому просить відібрати дитину від відповідача та повернути його за попереднім місцем проживання, визначити місце проживання сина разом з матір'ю та стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини його заробітку і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.04.2017 року відкрито провадження у справі. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.01.2018 року продовжено судовий розгляд справи за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.10.2018 року цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], треті особи - Орган опіки та піклування Меліоративнівської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Фастівської міської ради про відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання, визначення місця проживання дитини та про стягнення аліментів передано за підсудністю до Фастівського міськрайонного суду Київської області. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22.11.2018 року цивільну справу за позовом [PERSON] про відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання, визначення місця проживання дитини та про стягнення аліментів прийнято до свого провадження та призначено судове засідання. 06.02.2019 року, електронною поштою суду від позивача надійшла уточнена позовна заява в якій вона просила визначити місце проживання дитини разом з нею та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в розмірі ј частини його заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги уточненої позовної заяви підтримали та просили їх задовольнити, проти постановлення заочного рішення не заперечували. В судові засідання відповідач жодного разу не з'явився, повідомлявся вчасно та належним чином про час і місце розгляду справи, зокрема і шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Фастівського міськрайонного суду Київської області, причини неявки суду не відомі, заяв чи клопотань про розгляд справи в його відсутність до суду не надходило. В судове засідання представник третьої особи Меліоративненської селищної ради не з'явився, повідомлявся вчасно та належним чином про час і місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі. В судове засідання представник третьої особи Піщанської сільської ради не з'явився, надав листа про розгляд справи в їх відсутність, рішення прийняти на розсуд суду з врахуванням інтересів дитини. В судовому засіданні представник третьої особи Органу опіки та піклування ВК Фастівської міської ради не заперечував відносно того, щоб дитина проживала з позивачем. У встановлений строк відзиву на позовну заяву до суду не надійшло, а тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого, повторно, 10.12.2016 року Відділом державної РАЦС ГТУЮ у київській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 173. Позивач звернулася з даним позовом і просить суд визначити місце проживання її сина [PERSON] за місцем її проживання, так, як батько дитини забрав сина, не надає їй можливості з ним спілкуватися, а також, брати участь у його вихованні. На даний час їй відомо, що дитина проживає з дідом за межами м. Фастова, місця проживання відповідача. Перевіряючи доводи позивача судом було встановлено, що позивач є матірю малолітнього [PERSON], [INFO]. Згідно Довідки від 25.03.2016 року [NUMBER] є особою яка взята на облік внутрішньо переміщеної особи. Зареєстроване місце її проживання: [ADDRESS]. Фактичне місце проживання [ADDRESS]. Разом з нею прибув [PERSON]. На даний час проживає за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором оренди будинку від 01.01.2018 року. Згідно Акту обстеження умов проживання від 31.01.2019 року позивач орендує житловий будинок, який складається з трьох кімнат, мебльований та забезпечений електротехнікою, опалення електричне, водопостачання із свердловини. [PERSON] працює касиром в ПП "Коломієць". Для дитини відведена окрема кімната де розміщені дитячі меблі, забезпечено необхідними посібниками та іграшками. Відповідач є батьком малолітнього [PERSON], згідно Довідки від 23.05.2017 року [NUMBER] є особою яка взята на облік внутрішньо переміщеної особи, зареєстрований за адресою: [ADDRESS], фактичне місце проживання: [ADDRESS]. Згідно Довідки про склад сім»ї від 16.02.2017 року [PERSON] проживає без реєстрації по [ADDRESS]. На запит суду до відділу ведення єдиного демографічного реєстру населення у м. Фастові ВК Фастівської міської ради отримано відповідь за № 22-16/1171 від 14.12.2018 року що [PERSON], в реєстрі територіальної громади не значиться. Згідно зі ст.157 Сімейного кодексу України (далі - СК України) питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно з ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.161 СК України). На даний час батьки [PERSON] проживають окремо. Дитина зареєстрована за місцем проживання матери: [ADDRESS], з якою він прибув як особа внутрішньо переміщена. З матеріалів справи вбачається, що на весні 2016 року відповідач забрав дитину від відповідача пообіцявши згодом повернути, однак дитина не була повернута. Позивач неодноразово зверталася про викрадення дитини до Новомосковського відділу поліції та Фастівського відділу поліції з заявою про вчинення злочину з боку [PERSON] разом з тим, отримувала відповіді про те, що немає підстав для внесення вказаних відомостей. В свою чергу [PERSON], звернувся до Фастівського міськрайонного суду про визначення місця проживання малолітньої дитини та 02 лютого 2017 року рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області прийнято в заочному порядку, визначено місце проживання [PERSON], [INFO] за місцем проживання батька [PERSON] за адресою6 [ADDRESS]. Рішенням Колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області від 10.08.2017 року заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 02.02.2017 року скасовано та прийнято рішення про відмову у задоволені позову [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Згідно з положенням ст.8 ЗУ "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини. Згідно ст.150 СК України, обов"язками батьків є піклування про здоров"я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя. Відповідно до ч 2, 8, 9, 10 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 конвенції). Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. У статті 2 Протоколу №4 до Конвенції «Про захист прав людина і основоположних свобод» передбачено, що кожна, людина, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування та свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно із законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Європейський суд з прав людини 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України» виніс рішення де визначив «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. При розгляді справи в судовому засіданні встановлено, що спір між сторонами виник із-за малолітньої дитини, яка на даний час не досягла віку, як передбачено законодавством, що може бути враховано її думку з ким із батьків вона хоче проживати. Як встановлено в судовому засіданні дитина на даний час не проживає за місцем проживання батька - [ADDRESS], не відвідує садочок в місті Фастові, не проходить медичне обстеження. В судовому засіданні представником Органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради зазначено, що ними було неодноразово здійснено вихід за місцем проживання малолітнього [PERSON] в ході якого, не вдалося встановити його місцезнаходження. Батько дитини на засідання комісії не з»являється на телефонні дзвінки відповідає, що на даний час проживає з іншою дружиною та мають спільну дитину. Син [PERSON] проживає з дідусем в Черкаській області. На запит суду, Степанецька сільська рада об»єднаної територіальної громади Черкаської області, Листом від 15.03.2019 року №253 повідомила, що дійсно [PERSON] проживає без реєстрації з його дідом [PERSON], [INFO] за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Саме такий Правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16. У даній справі судом встановлено, що мати дитини має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку сина, який на даний час має 5 років та потребує материнської опіки, дитина проживає з дідом, на відстані від батька і матері. При цьому суд не встановив виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір'ю. Відповідно до ч.ч. 4 - 6 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов'язковою є участь органу опіки і піклування, який подає письмовий висновок щодо розв'язання спору, з яким суд може не погодитись, якщо він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Разом з тим, висновок є дорадчим і не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов'язків у батьків щодо місця проживання дитини, то він не порушує прав та обов'язків жодного з батьків. Правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про місце проживання дитини. В судовому засіданні було встановлено, що позивач зверталася до Органу опіки і піклування Фастівської міської ради, однак відповіді не отримала. Представники органу опіки та піклування не заперечували щодо проживання дитини разом з матір»ю. В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Небажання відповідача надавати докази зокрема з причин ухилення від участі в судових засіданнях, давало суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Позивачем однією з вимог зазначено про стягнення аліментів на користь її на утримання сина [PERSON], однак, заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду від 22.12.2016 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] у розмірі ј частини від усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно починаючи з 06.12.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення не оскаржувалося. На даний час рішення не змінено, стягнення аліментів не припинено, а тому суд вважає, в цій частині позовні вимоги є передчасними. З огляду на вищенаведене, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково і визначати місце проживання малолітнього [PERSON] на даний час необхідно виходячи з віку дитини та потреби у повсякденному житті. В ході розгляду справи не було доведено наявність таких особливих та надзвичайних обставин, які б обумовлювали неможливість та недоцільність з точки зору захисту інтересів дитини її проживання з матір»ю. Жодним чином не доведено про неналежне виконання матір»ю дитини її батьківських обов»язків.

Outcome: partial