Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

в квітні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Капустянський граніт" про стягнення заборгованості по заробітній платі, не виплаченої при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 10.04.2012 року працював в ПАТ "Капустянський граніт" на посаді колія плит та блоків, згідно Наказу № 79к від 10.04.2012 року. 01 грудня 2014 року позивача було звільнено з роботи за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України, згідно Наказу № 85к від 01.12.2014 року. Позивач зазначає, що в день звільнення відповідачем не було проведено з ним розрахунок, у зв'язку з чим, йому не було виплачено заробітну плату за фактично відпрацьований час в сумі 3743,58 грн. В зв'язку із зазначеним, позивач, вважаючи свої права порушеними, просив суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 3743,58 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02.12.2014 року по 15.04.2015 року в сумі 5422,83 грн. та завдану моральну шкоду в розмірі 500 грн. Представник позивача в судове засідання не з"явився. Подав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Просив позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Відповідач в судове засідання явку свого представника повторно не забезпечив. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про отримання судової повістки, яка містяться в матеріалах справи. З клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався. Про причини неявки суд не повідомив. В зв"язку з викладеними обставинами, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підтсаві доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював в ПАТ "Капустянський граніт" на посаді колія плит та блоків. Відповідно до наказу № 79к від 10.04.2012 року, [PERSON] було прийнято на посаду колія плит та блоків ПАТ "Капустянський граніт". Судом встановлено, що 01 грудня 2014 року року [PERSON] було звільнено з роботи за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України, згідно Наказу № 85к від 01.12.2014 року, що підтверджується трудовою книжкою (а.с. 5-6). Згідно довідки ПАТ "Капустянський граніт" від 10 лютого 2015 року за № 98, станом на 02.12.2014 року розмір заборгованості по заробітній платі вказаного товариства перед [PERSON] складає 3743,58 грн. (а.с.7). Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, обов'язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану виплату. Постановою Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" пунктом 20 передбачено, що, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається, відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі -Порядок). З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Згідно приписів ст.ст. 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З матеріалів справи вбачається, що у день звільнення [PERSON] між ним та відповідачем спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні не було, що підтверджується довідкою ПАТ "Капустянський граніт" від 10.02.2015 року про те, що станом на 02.12.2014 року розмір заборгованості по заробітній платі вказаного товариства перед [PERSON] становить 3743,58 грн. Факт того, що позивач не виконував трудові обов'язки 01.12.2014 року, а лише був ознайомлений з наказом про звільнення та отримав трудову книжку, не звільняє відповідача від відповідальності за не проведення з позивачем остаточного розрахунку так, як у зв'язку з виданням наказу про звільнення трудові обов'язки позивача припинилися а так, як в цей день він перебував на підприємстві у зв'язку із звільненням відповідач зобов'язаний був з ним провести остаточний розрахунок. Наведене дає підстави для висновку, що між позивачем та відповідачем спору про розмір сум, які підлягали виплаті [PERSON] у день звільнення не було. За таких обставин відсутні правові підстави для висновку про наявність спору між працівником та підприємством про розмір сум, які повинні бути виплачені працівникові при звільнені, а тому позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення середного заробітку за час затримки виплати заробітної плати з 02.12.2014 року по 15.04.2015 року (день подання позовної заяви до суду) підлягають задоволенню. Суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог та стягнути з відповідача середній заробіток по день постановлення рішення, так як, при винесенні рішення суд керується ст. 11 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог та на підставі доказів наданих стронами. Суд не приймає до уваги розрахунок позивача в частині стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 5422,83 грн., оскільки зазначений розрахунок містить арифметичні помилки в сумах, та вважає за необхідне провести розрахунок у відповідності до встановлених правил та вимог, а тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. Так, відповідачем не було виплачено позивачу заборгованість по заробітній платі в сумі 3743,58 грн. за наступні періоди: за вересень 2014 р. - 738,07грн., за жовтень 2014 р. - 1417,42 грн., за листопад 2014 р. - 1089,64 грн., за грудень 2014 р. - 498,45 грн. Вбачається, що заробіток позивача за 2 місяці роботи (жовтень 2014 р. та листопад 2014 р.), що передували дню звільнення, виходячи із розрахунку складав 2507,06 грн. Кількість робочих днів у жовтні 2014 р. та листопаді 2014 р. становить 43 дні (згідно листа Норми тривалості робочого часу на 2014 рік, додаток до листа Мінсоцполітики від 04.09.2013р. № 9884/0/14-13/13). Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати становить: 2507,06 : 43 = 58,30 грн. Вбачається, що станом на 15.04.2015 року - день подачі позову, - затримання виплати належних позивачу при звільнені сум складає 93 робочих днів (з 02.12.2014 року по 15.04.2015 року: грудень- 22 робочих дня, січень- 20 робочих днів, лютий - 20 робочих днів, березень - 21 робочий день, квітень- 10 робочих днів) х на розмір середньоденної заробітної плати 58,30 = 5421,9 грн, тобто, загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. За змістом ст. 237-1 КЗпП України, підставами для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків працівника і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно роз'яснення наданого Пленумом Верховного Суду України у п. 13 постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам необхідно врахувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплата належних йому сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності чи галузевої належності. В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 500 грн., встановивши факт порушення трудових прав позивача, яке полягало у несвоєчасній виплаті належних йому коштів, в тому числі заробітної плати, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що таке порушення призвело до моральних страждань позивача та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому, враховуючи глибину душевних страждань позивача, вимоги розумності і справедливості, суд вважає за можливе стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 500 грн., задовольнивши позов в цій частині повністю. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 243,60 грн. на користь держави. На виконання ст. 367 ЦПК України, суд вважає, що в частині присудження позивачу виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, підлягає негайному виконанню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial