Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-12 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі № 2515/10294/2012 і просить ухвалити у справі додаткове рішення з позовних вимог: про визнання недійсним третейського застереження, викладеного в п. 6.5 кредитного договору № SME0007804 від 21.01.2008 року, скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації "Всеукраїнський фінансовий союз" від 10.06.2009 року, які обґрунтовувались невідповідністю (суперечністю) третейського застереження, викладеного в п. 6.5 кредитного договору № SME0007804 від 21.01.2008 року вимогам ст. ст. 55, 64, 124 Конституції України, ст. ст. 1, 8 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів", ст. 5 ЗУ "Про третейські суди", що згідно вимог ст. 215 ЦК України було підставою для визнання недійсним третейського застереження, викладеного в п. 6.5 кредитного договору № SME0007804 від 21.01.2008 року та скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації "Всеукраїнський фінансовий союз" від 10.06.2009 року у справі № 2201. В судовому засіданні представник заявника заяву підтримав. Представник ПАТ "Альфа-Банк", третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явились, згідно ст. 220 ЦПК України, суд ухвалив судове засідання проводити у відсутності осіб, які не з'явились в судове засідання. Вислухавши представника заявника, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що відповідно до положень п.1 ч.1 ст. 220 ЦПК України заява про ухвалення додаткове рішення підлягає задоволенню. Підставою недійсності п. 6.5 кредитного договору № SME0007804 від 21.01.2008 року укладеного між ЗАТ "Альфа-банк" та [PERSON] і відповідно скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації "Всеукраїнський фінансовий союз" від 10.06.2009 обґрунтовувалося порушенням ст. 6 Конвенції "Про захист прав та основних свобод", ст. ст. 55, 64, 124 Конституції України, ст. ст. 1, 8 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів", ст. 2 ЦПК України. Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06 червня 2012 року по справі № 6-50цс12, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, визначено, що відповідно до статті 17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом. Статтею 5 Закону України "Про третейські суди" передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. На час виникнення спірних правовідносин Закон не містив заборони на укладення третейської угоди. Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону України "Про третейські суди"), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України). Крім того, згідно з роз'ясненнями, викладеними в абзаці 5 частини другої постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом. Суд касаційної інстанції зробив висновок, що Третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсним третейського застереження в п. 6.5 кредитного договору від 21.01.2008 року № SME0007804 та скасування рішення третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації "Всеукраїнський фінансовий союз" від 10.06.2009 року у справі № 2201, з підстав суперечності вимогам ст. 6 Конвенції "Про захист прав та основних свобод", ст. ст. 55, 64, 124 Конституції України, ст. ст. 1, 8 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів", ст. 2 ЦПК України - задоволенню не підлягають.

Outcome: approved