Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

В грудні 2017 року Миколаївська міська рада (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Димова Олександра Сергійовича , в якому просили скасувати рішення державного реєстратора Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Риженка Олексія Сергійовича від 23.05.2017, індексний номер рішення: 35318388, про державну реєстрацію змін до права власності (змін об`єкта нерухомого майна), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1120323848101, та відповідний запис про право власності №18075619 про державну реєстрацію змін до права власності (змін об`єкта нерухомого майна), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1120323848101 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу, серія та номер: №1045 від 15.06.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] стосовно об`єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1120323848101, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського округу Димовим О.С.; скасувати рішення приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Димова Олександра Сергійовича від 15.06.2017, індексний номер рішення: 35683348, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо державної реєстрації переходу прав власності від [PERSON] до [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1120323848101, та відповідний запис про право власності №20918390 про державну реєстрацію зміни права власності (реєстрацію переходу прав власності від [PERSON] до [PERSON] ) на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1120323848101 ; зобов`язати [PERSON] привести до попереднього стану за власний рахунок самовільно реконструйований магазин продтоварів за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1120323848101 ; витребувати у [PERSON] копію договору купівлі-продажу, серія та номер: №1045 від 15.06.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] стосовно об`єкта нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1120323848101. Судові витрати стягнути із відповідачів на користь позивача через виконавчий комітет Миколаївської міської ради . Свої позовні вимоги мотивує тим, що фактично державним реєстратором Департаменту з надання адміністративних послуг ММР було прийнято сокаржуване рішення від 23.05.2017 №35318388 про державну реєстрацію змін до права власності - на підставі неіснуючої декларації про готовність об`єкта до експлуатації №МК142171392252 від 15.05.2017. Отже вищезазначений обєкт нерухомості є самочинним будівництвом, а згідно з ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За такого , оскільки декларація про готовність до експлуатації об`єкта від , яка фактично була підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію змін до права власності скасована Управлінням ДАБІ у Миколаївській області, здійснення будівельних робіт на земельній ділянці комунальної форми власності, що не була відведена для цієї мети, є правові підстави для скасування рішення державного реєстратора від 23.05.2017 №35318388 про державну реєстрацію змін до права власності (зміни об`єкта нерухомого майна). В подальшому, приватним нотаріусом Миколаївського МНО Димовим О.С., враховуючи зміни, внесені вказаним рішенням державного реєстратора від 23.05.2017 , прийнято рішення від 15.06.2017 про державну реєстрацію зміни права власності (реєстрацію переходу прав власності) на цей об`єкт нерухомого майна, а саме: зареєстровано перехід права власності від [PERSON] до [PERSON] , про що внесено відповідний запис №20918390 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, від 15.06.2017. Оскільки відповідачкою [PERSON] всупереч нормам чинного законодавства, було фактично продано об`єкт самочинного будівництва, який не може бути об`єктом права власності, та не є тотожним з тим, на який нею було отримано право власності у законний спосіб (нежитлові приміщення магазину , загальною площею 29,6 кв.м.), позивач, на підставі положень ст.ст. 203,215 , 331, 656 ЦК України вважає, що як наслідок таких протиправних дій відповідача, договір купівлі-продажу від 15.06.2017 має бути визнаний судом недійсним. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Також у зв`язку з відхиленням [PERSON] під час здійснення реконструкції магазину продтоварів під магазин з кафетерієм за зазначеною адресою шляхом зміни зовнішніх геометричних розмірів фундаментів у плані, у зв`язку з чим загальна площа об`єкту збільшилась з 29,6 кв.м. на 121,9 кв.м., з метою захисту порушених прав територіальної громади міста Миколаєва як власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, необхідно зобов`язати [PERSON] привести до попереднього стану за власний рахунок самовільно реконструйований об`єкт нерухомого майна. 19 березня 2018 року відповідачкою [PERSON] подано відзив на позов, в якому вона просила про відмову у позові в повному обсязі. Як вбачається з відзиву, відповідачка зазначає, що всі умови договору купівлі-продажу від 15.06.2017 р. були дотримані. Під час укладання оспорюваного договору купівлі-продажу право власності на предмет договору було зареєстровано за колишнім власником - [PERSON] і у встановленому законом порядку скасоване не було, отже на думку відповідача, відсутні підстави для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішень приватного нотаріуса про реєстрацію за нею правов влансості на придбаний обєкт нерухомості. Звернула увагу суду на положення ст.1 Першого протоколу до коніенції про захист прав людини і онсовоположних свобод щодо заборони невиправданого втручання держави у право на мирне володіння майном відповідачки, яке є законним. Також у відзиві зазначається, що [PERSON] в силу ст.330 ЦК України є добросовісним набувачем (набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати), отже це майно не може бути витребувано від неї. 02 квітня 2019 року позивачем подано відповідь на відзив, де позивач не погоджується з наведеними запереченнями проти позову .Непорушність права приватної власності не є абсолютною, так як може бути застосоване примусове відчуження об`єктів права приватної власності у рамках закону. До спірних правовідносин щодо захисту прав територіальної громади на використання земельної ділянки підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Отже вважають, що у цій справі не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності [PERSON] критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ Адже відновлення порушених прав територіальної громади як власника земельної ділянки, яка незаконно заянята самовільним будівництвом, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність дій, на підставі яких фактично земельна ділянка використовується без погодження з Миколаївською міською радою та порушенням норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (про що зазначено у позовній заяві), такому суспільному інтересу не відповідає. Щодо вимог позову про визнання договру купівлі-продажу недійсним, то оскільки ММР є власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , тому є заінтересованою особою та має право заперечувати дійсність договору купівлі-продажу від 15.06.2017 відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України у зв`язку з порушенням її цивільних прав. Оскільки [PERSON] фактично було продано об`єкт самочинного будівництва, що суперечить нормам чинного законодавства та умовам укладеного договору - таке і є підставою для визнання цього договору купівлі-продажу недійсним. Також позивач не погоджується з висловленим у відзиві твердженням , що ММР звернулась до суду з позовом, у якому фактично висунуто вимогу про припинення права власності [PERSON] на нерухоме майно - адже правові наслідки недійсності правочину визначені у ст. 216 ЦК України, зокрема: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю та врегульовано правила двосторонньої реституції у разі недійсності правочину . За такого, на думку позивача, [PERSON] буде повернено сплачену грошову суму за нерухоме майно відповідно до Договору, а також вона має право захистити свої права та отримати відшкодування збитків шляхом пред`явлення регресного позову до [PERSON] [PERSON] не було поновлено договір оренди земельної ділянки та скасовано реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта у зв`язку з виявленими порушеннями під час перевірки, про що зазначено у позовній заяві та підтверджено наданими доказами. Таким чином, всупереч волі ММР було прийнято рішення про державну реєстрацію змін до права власності та в подальшому винесено рішення про державну реєстрацію зміни права власності на підставі договору купівлі-продажу - отже відповідачем не спростовано порушення прав Миколаївської міської ради. Ухвалою суду від 03 січня 2018 року заяву Миколаївської міської ради про забезпечення позову - задоволено Накладено обтяження у вигляді арешту на нерухоме майно, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер 1120323848101), та належить [PERSON] - до набрання судовим рішенням по справі законної сили. Заборонено укладати усі види угод, пов`язані з відчуженням вищевказаного нерухомого майна. Протокольною ухвалою суду 19.04.2018 року закінчено підгтовче провадження по справі. Ухвалою суду від 03.04.2019 р. про забезпечення доказів клопотання представника позивача Дрібко Г .В задоволено. Витребувано у Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради належним чином завірену копію рішення державного реєстратора Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Риженка Олексія Сергійовича від 23.05.2017 року, індексний номер: 35318388, про державну реєстрацію змін до права власності, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1120323848101, та відповідний запис про право власності № 18075619 про державну реєстрацію змін до права власності (змін об`єкта нерухомого майна), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1120323848101 та інші документи, що стали підставою для прийнття данного рішення та інші документи, що стали підставою для прийняття данного рішення.. Представник позивача у судовому засіданні наполягав на задоволенні позову з викладених у позовній заяві та відповіді на відзив підстав. Представник відповідача [PERSON] адвокат Кащенко С.О. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з викладених у відзиві підстав. Відповідачка [PERSON] , в судове зщасідання не з`явилася, повідломлялася судом належним чином, відзиву на позов не надала, про причини неявки суду не повідомила Приватний нотаріус Димов О.С. надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, відзив на позов не надав. Представник відповідача Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради надав суду заяву про розглячд справи без участі представника відповідача , а рішення по справі прийняти на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. На підставі п. 14 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 23.08.2002 №735 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна за фізичними особами» було оформлено право власності на нежитлові приміщення магазину продтоварів площею 29,6 кв.м, що складає 3/50 частки володіння, розташоване по [ADDRESS] , за [PERSON] . Окрім того, на підставі рішення Миколаївської міської ради №4/29 від 18.08.2006 між Миколаївською міською радою та [PERSON] було укладено договір оренди землі від 29.11.2006 (зареєстрований в книзі записів договорі оренди землі 28.03.2007 за №4830 та у Миколаївській регіональній філії ДП «Центр ДЗК», про що у Держаному реєстрі земель вчинено запис від 28.03.2007 за №040700100186), яким було надано в оренду земельну ділянку загальною площею 77 кв.м за адресою: [ADDRESS] , строком на 5 років з дати реєстрації договору. Договір оренди земельної ділянки діяв до 28.03.2012 та не був поновлений на новий строк. Згідно зі п. 26 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25.11.2016 р.№1036 «Про зміну та надання адрес і внесення змін до рішень виконкому міської ради» нежитловим приміщенням по [ADDRESS] загальною площею 29,6 кв.м), які належали гр. [PERSON] , було вирішено надати нову адресу: [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.08.2017 №93493977 державним реєстратором Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Риженком О.С. було прийнято рішення від 23.05.2017 індексний номер 35318388 про державну реєстрацію змін до права власності на об`єкт нерухомого майна (змін об`єкта нерухомого майна), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме: нежитлові приміщення магазину продтоварів змінено на нежитлові приміщення магазину з кафетерієм та змінено загальну площу об`єкта нерухомого майна з 29,6 кв.м на 121,9 кв.м. При цьому, відповідно до вказаної інформаційної довідки підставою для прийняття державним реєстратором такого рішення стала декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: [NUMBER] , виданого 15.05.2017 р. Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області в листі від 30.05.2017 №1014-3445-17 повідомлено, що під час перевірки з виїздом на місце 22.05.2017 встановлено, у декларації про початок виконання будівельних робіт від 10 березня 2017 року №МК 082170691159 та у декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 19.05.2017 р. №МК 142171392252 на об`єкт «Реконструкція магазину продтоварів під магазин з кафетерієм за адресою: [ADDRESS] » [PERSON] наведені недостовірні дані щодо реконструкції об`єкту без зміни зовнішніх геометричних розмірів фундаментів у плані (фактично виконується будівництво прибудови розмірами 7,1x9.0 м.) щодо виконання всіх робіт та об`єкті та щодо доступності мало мобільних груп населення, що є порушенням ч. 8 ст. 36, ч. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Наказами Управління ДАБІ у Миколаївській області від 29.05.2017 №№96, 97 було скасовано відповідно реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт від 10.03.2017 р.№МК082170691159 на об`єкт будівництва «Реконструкція магазину продтоварів під магазин з кафетерієм за адресою: [ADDRESS] », та реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 19.05.2017 за №МК142171392252 на об`єкт будівництва «Реконструкція магазину продтоварів під магазин з кафетерієм за адресою: [ADDRESS] » (замовник будівництва - [PERSON] ). Державним реєстратором Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради було прийнято рішення від №35318388 про державну реєстрацію змін до права власності (змін об`єкта нерухомого майна), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ,на підставі неіснуючої декларації про готовність об`єкта до експлуатації №МК142171392252, виданої 15.05.2017 р. (про що свідчить інформаційна довідка від 02.08.2017 №93493977). Так, підставою для прийняття оспорюваного рішення державного реєстратора - згідно наданих заявником [PERSON] заяви з пакетиом документів стали: - Декларації про початок виконання будівельних робіт за адресою [ADDRESS] , зареєстрованої в Управлінні ДАБІ у Миколаївської області 09.03.2017 року , в якій зазначається, серед іншого, що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки видані (крім об`єктів, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не видаються) не надавались, згідно Наказу Міністерства регіонального розвитку будівництва та ЖКГ України №109, від 07.07.2011 р. (п.25 переліку об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, а саме: Реконструкція житлових та нежитлових приміщень без зміни їх зовнішньої конфігурації; не зазначається, згідно п.4, ст. 34, ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності". Реконструкція об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані. Загальна площа будівлі відповідно до проектної документації, кв. метрів: 121,9 м2.; - Деклрація про готовність до експлуатації обєкта , який належить до ІІ категорії складності обєкту - реконструкція магазину продтоварів під магазин з кафетерієм за адресою [ADDRESS] , зареєстрованої в Управлінні ДАБІ у Миколаївської області 19.05.2017 року , в якій зазначається, серед іншого, п. 13 декларації - інформація про документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою не зазначається, згідно п.4, ст. 34, ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності". Реконструкція об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані; - а також технічний паспорт на вказаний обєкт нерухомості , виготовлений станом на 24.01.2017 р., в яких зазначена загальна площа нежитлових приміщень 121,9 кв. м. Згідно Договору купівлі-продажу, серія та номер 1045 від 15.06.2017, нотаріально посвідченого приватний нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., [PERSON] , продала [PERSON] нежитлові приміщення магазину з кафетерієм , що знаходиться за адресою [ADDRESS] , є вбудованим в багатоквартирний житловий будинок за літ.А-1, загальною площкю 121,9 кв.м. В п.1.3 вказаного договру зазначено, що ввдчужуване майно належить продавцю на праві приватної власності на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права влдасмності від 23.05.2017 року, і\\н витягу 87787008.Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 14.12.2016 року , номер запису : 18075619. Відповідно до п. 1.4. договору «Продавець свідчить та доводить до відома Покупця, а Покупець приймає до відома, що відчужуване майно є його власністю; воно не є зведеним, добудованим, перебудованим чи переплановане самочинно; на момент укладення цього Договору нікому іншому майно не продане, не подароване, іншим чином не відчужене, під заставою (в тому числі податковою), забороною (арештом) не пербуває, судового спору щодо нього, а також прав у третіх осіб не має, шлюбні договори, які б змінювали правовий режим розпорядження майном не укладалися; внаслідок продажу майна не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб; як внесок до статутного капіталу юридичних осіб майно не внесене; в наймі (оренді) не перебуває; від Покупця не приховано ніяких обставин, які мають істотне значення для цього договору, договір не укладається під впливом тяжкої для Продавця обставини, майно знаходиться у стані, придатному для використання його за цільовим призначенням. Прихованих недоліків чи інших дефектів, про які б не був проінформований Покупець, не має». На підставі вказаного Договору приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., враховуючи зміни, внесені рішенням державного реєстратора від 23.05.2017 №35318388, було прийнято рішення від 15.06.2017 індексний номер 35683348, про державну реєстрацію зміни права власності (реєстрацію переходу прав власності) на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме: зареєстровано перехід права власності від [PERSON] до [PERSON] , про що внесено відповідний запис №20918390 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України). Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року N 146). Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року N 295, відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій. Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо) (розділ 3.4 Методичних рекомендацій). Так, наказами Управління ДАБІ у Миколаївській області від 29.05.2017 №№96, 97 було скасовано відповідно реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт від 10.03.2017 №МК082170691159 на об`єкт будівництва «Реконструкція магазину продтоварів під магазин з кафетерієм за адресою: [ADDRESS] », та реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 19.05.2017 за №МК142171392252 на об`єкт будівництва «Реконструкція магазину продтоварів під магазин з кафетерієм за адресою: [ADDRESS] » (замовник будівництва - [PERSON] ). Крім того не потребує додаткового доказування, адже знаходиться "поза розумним сумнівом", що реконструкція спірного приміщення відбулася не у зазначеній у декларації спосбі, адже відбулася зі зміною зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані ( а не без зміни ) - адже фактично загальна площа будівлі відповідно до проектної документації збільшилася у порівнянні з правовстановлюючими документами замовника на 92,3 кв. метрів ( 121,9 м2.- 29,6 кв.м.) - а без надбудування принаймі ще трьох поверхів без зміни зовнішніх розмірів та зайняття прилеглої земельної ділянки- це фізично не можливо. В судовому засіданні відповідачі не надали суду докази на підтвердження отримання відповідних дозволів на фактичне здійснене будівництво - насамперед виділення у встановленому законом порядку земельної ділянки для здійснення реконструкції кафетерію, на які фактично розміщено спірний об`єкт. Згідно зі ст. 145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються у судовому порядку. Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності. Згідно зі ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Виходячи зі змісту ст. 12 ЗК України, до повноважень-міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо. Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання у сфері регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної або міської ради. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Власник земельної ділянки, відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що Миколаївська міська рада не приймала рішень щодо передачі у власність або користування земельної ділянки, на якій розташований об`єкт самочинного будівництва, будь-яким особам. Згідно із ч. 1 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування. Окрім згідно із ст. 5 Закону України «Про основи містобудування» при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об`єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил, регіональних і місцевих правил забудови; розміщення і будівництво об`єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів; раціональне використання земель та територій для містобудівних потреб, підвищення ефективності забудови та іншого використання земельних ділянок; урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій; урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про архітектурну діяльність» робоча документація для будівництва (реконструкції, реставрації, капітального ремонту) об`єкта архітектури виконується відповідно до державних стандартів, норм і правил на підставі затвердженого проекту. Робоча документація для будівництва або авторський нагляд за її розробкою виконуються за участю архітектора - автора затвердженого проекту відповідно до укладеного договору на розроблення проекту цього об`єкту архітектури. Згідно з ч. 1 статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Статтею 28 Закону України «Про архітектурну діяльність» встановлено, що власники та користувачі об`єктів архітектури зобов`язані: утримувати в належному стані будинки і споруди, а так само закріплені за ними земельні ділянки, забезпечувати поточний огляд, періодичне обстеження і паспортизацію об`єкта, додержуватися під час експлуатації об`єкта архітектури вимог, визначених у його паспорті, а також вимог законодавства; отримувати в установленому законодавством порядку документ дозвільного характеру, що дає право на виконання робіт, пов`язаних із реконструкцією, реставрацією чи капітальним ремонтом об`єкта архітектури; у разі необхідності внесення змін до об`ємно-просторових, планувальних та інших рішень об`єкта архітектури розробляти відповідну проектну документацію, затверджувати її та проводити будівельні роботи в установленому законодавством порядку; зберігати комплект проектної документації, за якою збудовано об`єкт архітектури, та паспорт об`єкта, та передавати цю документацію новому власнику. Стаття 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачає, що Замовник має право виконувати будівельні роботи після: направлення замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування; реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів будівництва, що належать до І-ІІІ категорій складності. Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, -майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Згідно із ч. 3 ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Виходячи зі змісту норми, яка закріплена частиною 1 статті 376 Цивільного Кодексу України, житловий будинок, будинок, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони: збудовані, або будуються без належного дозволу; без належно затвердженого проекту; з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Частиною 7 цієї ж статті встановлено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим, або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Відповідно до ст. 376 Цивільного кодексу України та п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу (про правовий режим самочинного будівництва) від 30.03.2012 № 6 самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Крім того, вищевказаною статтею передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За такого, враховуючи той факт, що декларація про готовність до експлуатації об`єкта від 19.05.2017 за №МК142171392252, яка фактично була підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію змін до права власності скасована Управлінням ДАБІ у Миколаївській області, здійснення будівельних робіт на земельній ділянці комунальної форми власності, що не була відведена для цієї мети, отже є самочинним будівництвом і власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на самочинне збудоване майно - суд приходить до висновку, що наявні правові підстави для скасування рішення державного реєстратора від 23.05.2017 №35318388 про державну реєстрацію змін до права власності (зміни об`єкта нерухомого майна). Відповідно до ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30.03.2012 № 6 право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 Ж), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК) або з інших передбачених законом підстав. Відповідно до ст. 143 Конституції України територіальна громада міста безпосередньо або через створені ними органи місцевого самоврядування, керує майном, що знаходиться в комунальній власності. Згідно зі ст.12 ЗК України, п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення питань у сфері регулювання земельних відносин є винятковою компетенцією Миколаївської міської ради, а саме: розпорядження землями територіальної громади міста Миколаєва; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності;передача земельних ділянок комунальної власності в користування і власність громадянам та юридичним особам. Відповідно до вимог ст. 116 Земельного кодексу України рішення про передачу земельної ділянки, що входить до складу державної (комунальної) власності в користування, є виключним правом органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Миколаївська міська рада, як власник спірної земельної ділянки, відповідно до ст. 319 ЦК України володіє, користується і розпоряджається належним їй майном. Пунктом 1 ст. 321 зазначеного кодексу передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності з п.п. 5, 6 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виняткової компетенції органів місцевого самоврядування відносяться правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню об`єктами комунальної власності. Використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів (акту на право власності на землю, акту на право постійного користування або договору оренди землі) кваліфікується законом як самовільне користування землею. А саме, у ст. 1 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» відповідно до якої самовільне зайняття земельних ділянок - це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї та до його державної реєстрації. Разом з тим, вирішуючи справу по суті, суд звертає увагу на , по-перше, що вимог про звільнення самовільної заянятої земельної ділянки позивачем заявлено не було, отже суд позбавлений їх вирішувати самостйно з урахуванням принципу диспозитивності цивльного судочинства. По-друге, той факт, що після отримання відзиву , розяснення прав і обовязків позивача у підгтовочому судовому засіданні Миколаївська міська рада свої позовні вимоги не уточнювала, у зв`язку з чим справа розглядається виключно в межах заявлених позовних вимог за позовом в редакції 19 грудня 2017 року. Проте, на час розгляду справи в суді на на час зверненя до суду з цим позовом власником спірних нежитлових приміщень магазину з кафетерієм, площею 121,9 кв.м. є [PERSON] , проте вимоги про зобов`язання приведення до попереднього стану за власний рахунок самовільно реконструйований магазин продтоварів за зазначеною адресою - заявлені ММР до [PERSON] . Так, заявляючи вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, учасником якого не є позивач, жодним чином не ставиться питання щодо наслідків визнання недійсності даного правочину. Як стверджує позивач, не заявляючи при цьому відповідних вимог, згідно загальних положень ст.216 ЦК України, у даному випадку слід застосовувати правила двосторонньої реституції - отже слід повернути спірний об`єкт у власність [PERSON] . Разом з тим, неможливо однозначно стверджувати, що цей договір не був би укладений між сторонами за умови продажу лише самого магазину продтоварів , площею 29,6 кв.м., який належав на праві власності [PERSON] і право власності на цю його частину наразі ніким не оспорюється - проте вимоги заявлені саме про визнання оспорюваного догвору недійсним в цілому. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За такого, розглядаючи вимоги позову саме в цій частині саме в межах заявлених позовних вимог - суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішення приватного нотаріуса про реєстрацію переходу права власності від [PERSON] до [PERSON] - з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права. Так, позивачем не доведено невідповідність цього договору ст. 203 ЦК України саме на час його укладення і порушення цим договором прав Миколаївської міської ради Щодо вимог про зобовязання [PERSON] привемсти до порипереднього стану за власний рахунок самовільно реконструйованого обєкту - то оскільки [PERSON] не є власником спірного нерухомого майна, а від так, на думку суду, позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача. Згідно з положеннями статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача (як і заявлення неналежного способу захисту порушеного права) є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Аналогічна правова позиція викладена й в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Миколаївської міської ради підлягають частковому задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України») Відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід стягнути на користь позивача з відповідача Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради судовий збір у розмірі 1378 грн через виконавчий комітет - пропорційно до задволених позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: partial