Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

В лютому 2014 року [PERSON] звернулась в суд із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу від 21 січня 2011 року,укладеного між [PERSON] та [PERSON] та зареєстрованого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON], договором довічного утримання та його розірвання. В обгрунтування позовних вимог вказувала, що 21 січня 2011 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений у приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] Однак, укладаючи даний договір сторони мали на меті укладення договору довічного утримання. Оскільки вона є троюрідною сестрою відповідача [PERSON], інвалідом І групи та не може ходити,між нею та [PERSON] була домовленість,що останній буде її доглядати,забезпечить її іншим житлом,одягом,харчуванням та ліками, а вона у майбутньому передасть йому вказану квартиру. Укладаючи договір купівлі-продажу вона думала,що укладає договір довічного утримання,вважала,що квартира перейде у власність [PERSON] лише після її смерті,коштів за квартиру вона не отримувала. Співвласником квартири є [PERSON] і при поділі майна під час розірвання шлюбу їй належить 1/2 частка спірної квартири. Оскільки фактично між сторонами відповідно до ст.744 ЦК України укладено договір довічного утримання відносини сторін повинні регулюватися правилами,що застосовуються до договору довічного утримання. Вважає договір купівлі-продажу відповідно до ст.235 ЦК України удаваним, і оскільки догляду за нею не здійснюється, даний договір слід визнати договором довічного утримання та розірвати. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з"явилась,подала заяву,згідно якої позов підтримала. Вказувала, що у зв'язку з хворобою (абсолютно не може ходити) та не можливістю брати участь у судових засіданнях надала письмові пояснення по суті справи. Вона є троюрідною сестрою [PERSON]. Ближчих родичів, окрім [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вона не має. В зв'язку з тим, що зовсім не може ходити, не має змоги сама за собою доглянути, вона домовилася з [PERSON] про те, що він буде її доглядати, а вона взамін на це віддасть йому квартиру, що знаходиться в [ADDRESS]. Також була домовленість про те, що зручніше буде за нею доглядати, якщо вона переїде та буде надалі проживати в [ADDRESS]. [PERSON] обіцяв, що буде здійснювати за нею догляд, забезпечувати всім необхідним. З метою офіційної передачі квартири в [ADDRESS] [PERSON] вони вирішили укласти договір, юридично оформити передачу квартири. 21 січня 2011 року її привезли до нотаріуса для укладення договору. Через свою юридичну необізнаність, 21 січня 2011 року вона уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири в [ADDRESS]. На той момент вона не знала, що існує інший вид договору, а саме договір довічного утримання (догляду), який насправді відображав суть їхніх правовідносин. Розрахунку за квартиру ніхто не проводив. В них не було домовленості про те, що вона має отримати гроші за квартиру, тим більше, що на момент укладення договору [PERSON] ніде не працював. Після укладення договору купівлі-продажу від 21 січня 2011 року [PERSON] догляд за нею не здійснював, матеріально її не забезпечував. [PERSON] також не брала ніякої участі у догляді за нею. [PERSON] залишив її на своїх батьків [PERSON] та [PERSON] в [ADDRESS], а сам поїхав в м. Рівне, де зараз і проживає. Навідується до неї дуже рідко, ніякого догляду за нею не здійснює. На даний час за нею доглядають [PERSON] та [PERSON],вони виділили для неї окрему кімнату в будинку,забезпечують ліками,харчуванням,одягом,постійно відвозять до лікарів. Вважає,що [PERSON] не виконує своїх обов"язків згідно домовленості, тому просить визнати договір купівлі-продажу від 21 січня 2011 року договором довічного утримання та його розірвати. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - [PERSON] позов підтримала в повному обсязі,просила його задовольнити,покликаючись на обставини,викладені в заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав. Вказав, що між ним та [PERSON] була домовленість,що він буде здійснювати за нею догляд та допомагати,чого не здійснював. Проти задоволення позову,визнання договору купівлі-продажу договором довічного утримання та його розірвання не заперечував. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] позов не визнав. Вказав, що вимоги [PERSON] є необгрунтованими та такими,що до задоволення не підлягають. [PERSON] просить визнати договір купівлі-продажу удаваним,таким,за яким права та обов"язки сторін виникають,але не ті,що випливають із змісту правочину. Ні позивачка [PERSON],ні відповідач [PERSON] обов"язків, визначених договором довічного утримання,не виконували, по що самі і повідомили суд, належних доказів звернення до органів влади чи [PERSON] про виконання обов"язків по утриманню за удаваним правочином чи вчинення [PERSON] шахрайських дій суду не надано. Факт догляду одного із родичів,а саме тіткою позивачки [PERSON] не можуть бути взяті до уваги, оскільки сам по собі догляд не вказує на виконання обов"язків по договору довічного утримання. Приватним нотаріусом при укладанні договору було встановлено вільне волевиявлення сторін,а докази захворювання [PERSON] визнані лише в червні 2011 року,тобто після укладення договору купівлі-продажу. Окрім того, при розгляді справи про поділ майна подружжя встановлено придбання відповідачем [PERSON] спірної квартири за згодою другого з подружжя [PERSON] Вказує на пропуск позивачем строку позовної давності в три роки,визначеної в ст.257 ЦК України. Покликаючись на викладені обставини, просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін,дослідивши матеріали справи,допитавши свідків,суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Особа вільно, на власний розсуд обирає спосіб захисту свого права. Згідно із ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов"язується передати майно(товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов"язується прийняти майно(товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що 21 січня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений у приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до зазначеного договору, продаж квартири був здійснений за 57 965 грн., які покупець отримав від продавця всі повністю при підписанні договору (п.2.1). Договір був вчинений за згодою дружини [PERSON] - [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи, в обгрунтування заявленого позову про визнання зазначеного договору купівлі-продажу квартири договором довічного утримання, позивач посилалась на те, що вказаний правочин являвся удаваним. Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Одночасно позивач посилався й на те, що відповідач [PERSON] в порушення своїх зобов"язань не забезпечив її доглядом,харчуванням та ліками,що визнав в судовому засіданні. Виходячи з положень ч.4 ст.174 ЦПК України, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє право чин, повинна мати необхідний обсяг дієздатності. Волевиявлення учасника право чину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пленум Верховного Суду України у п.25 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз"яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. В силу приписів ст.60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Між тим, належні та допустимі докази у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України [PERSON] на підтвердження того, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири є удаваним,суду не надавались. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав,що був присутній при укладенні 21 січня 2011 року договору між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] хотіла,що її доглядав [PERSON],що той зобов"язався робити,будь-яких кошті для позиавчки передано не було. За [PERSON] доглядає він з дружиною. Під час укладення договору примусу до [PERSON] здійснено не було,наслідки укладення договору остання розуміла, заперечень з її боку не було. Допитаний свідок [PERSON] показав, що був присутній під час укладення договору між [PERSON] та [PERSON],який мав доглядати [PERSON] Щодо передачі коштів за квартиру для [PERSON],йому не відомо. Як вбачається із дослідженого в судовому засіданні рішення Рівненського міського суду від 05 грудня 2012 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна,квартиру [ADDRESS],яка є спільною сумісною власністю поділено між співвласниками:виділено 1/2 частину квартири [ADDRESS] [PERSON] та 1/2 частину квартири [ADDRESS] [PERSON] Встановлено,що вищевказана квартира була придбана подружжям [PERSON] 21 січня 2011 року. Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 30 січня 2013 року рішення Рівненського міського суду від 05 грудня 2012 року залишено без змін. Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України та ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Отже, під час розгляду справи про поділ майна встановлено факт спільного придбання квартири [ADDRESS] подружжям [PERSON], договір купівлі-продажу не оспорювався,недійсним не визнавався. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що укладаючи договір купівлі - продажу обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників цієї угоди. Посилання позивачки на те, що при укладенні договору купівлі - продажу була домовленість про догляд її відповідачем [PERSON] не заслуговують на увагу, оскільки з часу укладення договору пройшло більше трьох років,дій,спрямованих на надання будь-якої допомоги з боку [PERSON] для [PERSON] не встановлено та свідками не підтверджено,фактів звернень до правоохоронних органів з приводу вищевказаної квартири також не надано. Матеріали справи та досліджені в судовому засіданні докази не містять підтвердження про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу договором довічного утримання та його розірвання. На підставі викладеного,ст.235 ЦК України,

Outcome: dismissed