Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) про повернення грошових коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що у червні 2015 році Банк відкрив Позивачеві рахунок [NUMBER], валюта гривня, картка «Універсальна», доступний залишок складає 521 688,88 (п'ятсот двадцять одна тисяча шістсот вісімдесят вісім гривень 88 коп.). На початку липня 2015 року позивач, маючи намір зняти власні грошові кошти з рахунку, з'ясувала, що Банк в односторонньому порядку без належного повідомлення позивача заблокував її рахунок та припинив видачу грошових коштів із рахунку. Після того, як позивачка почала з'ясовувати дане питання, у усній формі працівник Банку їй пояснив, що у Банку виникла підозра щодо використання її рахунку-карти третіми особами, тому грошові кошти безстроково заблоковані й розблоковані бути не можуть. 09.11.2015 позивачка у письмовій формі звернувся до Банку з заявою-вимогою про усунення перешкод у користуванні й розпорядженні її грошовими коштами, а також про розблокування рахунку. 14.01.2016 позивачка отримала лист від Банку, в якому відмовлено у задоволенні її заяви у зв'язку з відсутністю документального підтвердження походження грошових коштів на рахунку позивачки. 19.01.2016 року Громадська організація «Правозахисне Об'єднання «Правовий Сектор», діючи в інтересах позивачки, звернулася до Банку з претензією - вимогою повернути грошові кошти позивачу, які знаходяться на належному їй Рахунку. Однак, Банком було проігноровано отриману претензію-вимогу та відповіді не було надано. Таким чином, з 14.01.2017 по даний час рахунок заблоковано, у зв'язку з чим позивачка позбавлена можливості вільно користуватися та розпоряджатися власними грошовими коштами. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивачки грошові кошти у розмірі 521 688,88 грн., що знаходяться на рахунку № [NUMBER] (картка «Універсальна»), 3% річних - 17 917 грн. (сімнадцять тисяч дев'ятсот сімнадцять гривень) та індекс інфляції - 70 936,25 грн. (сімдесят тисяч дев'ятсот тридцять шість гривень 25 коп.); зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні [PERSON] грошовими коштами, що знаходяться на рахунку № [NUMBER] (картка «Універсальна»), шляхом негайного розблокування зазначених рахунків й карти в межах фактичного залишку коштів. У письмовій заяві представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. У письмових запереченнях відповідач позовні вимоги не визнав. Пояснив, що Банк має право заблокувати рахунок у разі, якщо виникли підозри щодо походження коштів. У даному випадку у Банку виникли сумніви щодо законності походження даних коштів на рахунку позивача, а тому рахунок і був заблокований. На вимогу Банку позивач не надала підтверджуючих документів, а тому до цього часу рахунок залишається заблокованим. На підставі викладеного відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вивчивши письмові матеріали справи, враховуючи також положення ч.2 ст.64 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що у 2015 році ПАТ КБ "ПриватБанк" відкрив позивачеві [PERSON] рахунок № [NUMBER] , картка «Універсальна», доступний залишок складає 521688 грн. (належність позивачці вказаного рахунку та грошових коштів підтверджується довідками Банку від 29.01.2016 року та від 21.12.2015 року). Після чого 09.11.2015 позивач у письмовій формі звернулася до Банку з заявою-вимогою про усунення перешкод у користуванні й розпорядженні її вищевказаними грошовими коштами, а також про розблокування рахунку. Після чого, позивач отримала лист від Банку від 14.01.2016 року, в якому відповідач відмовив у задоволенні її заяви у зв'язку з відсутністю документального підтвердження походження вищевказаних грошових коштів на рахунку позивачки. 19.01.2016 року, зокрема, позивач знову звернулася до Банку з претензією - вимогою повернути грошові кошти позивачу, які знаходяться на належному їй вищевказаному Рахунку. Однак, Банком не було задоволено вимоги і цієї заяви. Таким чином, зокрема з 14.01.2016 року по даний час рахунок заблоковано, у зв'язку з чим позивачка позбавлена можливості вільно користуватися та розпоряджатися вищевказаними власними грошовими коштами. Представник відповідача, заперечуючи проти позову, вказував про те, що у Банку виникли підозри щодо походження грошових коштів, що розміщені на рахунку позивача, а тому рахунок був заблокований. Оскільки підтверджуючих документів щодо походження грошових коштів позивач не надала, до цього часу Банк рахунок не розблокував. Але при цьому представник відповідача вважав, що дії Банку є законними. Проте, згідно із ч.1 тач.3 ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов"язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, непередбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Відповідно до п. 7.1.2 ст. 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Статтею 1074 ЦК України визначено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов"язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Таким чином, стаття 1074 ЦК України встановлює вичерпний перелік підстав, за яких допускається обмеження банком прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, та, зокрема, відсилає на інші спеціальні норми, що регулюють підстави та строки застосування таких обмежень. Таким спеціально-нормативним актом є Закон України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", у відповідно до ч. 1, 2 ст. 17 якого банк, як суб"єкт первинного фінансового моніторингу, має право зупинити проведення фінансової операції у разі, якщо така операція містить ознаки, передбачені статтями 15 і 16 цього Закону, або якщо її учасником або вигодо одержувачем за нею є особа, котру включено до переліку осіб, пов"язаних із здійсненням терористичної діяльності або щодо яких застосовано міжнародні санкції, і в той самий день повідомити про це Спеціально уповноважений орган. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється на строк до двох робочих днів (ч. 1 ст. 17 Закону). Як встановлено при розгляді справи, у Банку відсутні будь-які дані про те, що дії позивачки пов"язані із здійсненням терористичної діяльності або щодо неї застосовано міжнародні чи інші правомірні санкції. Тривалість періоду блокування рахунку протягом більше 419 календарних днів свідчить про протиправність дій Банку. Самі по собі припущення щодо походження грошових коштів, що надійшли на рахунки клієнта, не є підставою для застосування Банком такої санкції, як призупинення видаткових операцій, а також блокування рахунків понад строки, встановлені Законом. Так, відмовляючи у поверненні грошових коштів, що належать позивачу, Банк порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого України, яка у відповідності до ст.. 5 цього ж Протоколу є додатковою статтею Конвенції. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (ст.. 1 Першого Протоколу). Цей же принцип закріплений і у статті 41 Конституції України. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Відповідно до ст.. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов"язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Так, ухилення відповідача від повернення грошових коштів є незаконним та безпідставним, оскільки відповідно до вимог ст. 1066 ЦК України банк використовує кошти клієнта, гарантуючи його право безперешкодного розпоряджання. Банк не має права встановлювати непередбачені договором чи законом обмеження права клієнта розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. З урахуванням вищевикладеного та вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення грошових коштів, що знаходяться на рахунку, підлягають задоволенню, як законні та обґрунтовані. Що стосується позовних вимог про стягнення неустойки, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов"язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов"язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Так, між сторонами виникли договірні відносини, тому Банк зобов"язаний був на вимогу позивача перерахувати належній останній грошові кошти за першою вимогою. Відмову Банку у поверненні коштів позивачка отримала 14.01.2016 року, а тому саме з цією дати необхідно рахувати строк порушення зобов"язання. Щодо застосування положень статті 625 ЦК України до спірних правовідносин, то слід зазначити, що аналогічна позиція викладена у правовій позиції Верховного Суду України (постанова у справі № 6-39цс13 від 29.05.2013 року). Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" у разі, коли виконавець прострочує виконання надання послуги згідно з договором, за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості послуги. Правову позицію з цього приводу також викладено і у Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів", де у п. 20 зазначено, що пеня за порушення договору нараховується і стягується у відсотковому відношенні до суми заборгованості за кожний день прострочки, у тому числі за святкові, неробочі й вихідні дні. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов"язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов"язання за рахунок іншої. Відповідачем не надано заперечень щодо арифметичних сум 3% річних - 17917 грн. (сімнадцять тисяч дев'ятсот сімнадцять гривень) та індексу інфляції - 70936,25 грн., які обгрунтовано нараховані з 14.01.2016 року, в тому числі в контексті положень ст.ст.60, 61 ЦПК України. З урахуванням вищевикладеного та вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги у цій частині також підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачкою надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог щодо незаконності дій Банку. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6105,43 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved