Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про скасування наказу про звільнення № 228-о від 02.09.2013 року, поновлення на роботі на посаді провідного лектора (екскурсовода) науково-дослідного відділу екскурсійної роботи Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника з 04.09.2013 року та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, починаючи з 05.09.2013 року. Вимоги мотивує тим, що працюючи у відповідача на посаді провідного лектора екскурсовода з 27.10.2010 року на умовах строкового трудового договору - на час перебування основного працівника [PERSON] у відпустці по догляду за дитиною, 04.09.2013 року безпідставно була звільнена із займаної посади за п.2 ст. 36 КЗпП України - у зв'язку із закінченням строку трудового договору, адже основний працівник [PERSON] на момент її звільнення продовжувала перебувати у відпустці по догляду за дитиною, не переривала відпустку та не здійснювала фактичного виходу на роботу у період відпустки. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] підтримали заявлені вимоги та обставини, викладені у позові, пояснили, що позивач була звільнена з посади за п.2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору незаконно, оскільки строк дії трудового договору позивача не закінчився. Позивач працювала у Національному Києво-Печерському історико-культурному заповіднику на посаді екскурсовода з 1981 року за безстроковим трудовим договором, у 2010 році змінилися умови праці та з 27.10.2010 року [PERSON] почала працювати на посаді провідного лектора екскурсовода за строковим трудовим договором, а саме на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника [PERSON], яка є дочкою позивача. Оскільки основний працівник неодноразово продовжувала відпустку по догляду за дитиною, строк дії трудового договору позивача постійно продовжувався. Останній раз перед звільненням строк перебування на посаді провідного лектора екскурсовода позивачу було продовжено з 04.03.2013 року, оскільки основний працівник [PERSON] продовжила термін перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 6 річного віку до [INFO] включно. Строк перебування основного працівника [PERSON] у відпустці по догляду за дитиною спливав, через що постало питання про необхідність продовжити догляд за дитиною і в той же час про необхідність утримувати сім'ю. Тому основний працівник [PERSON] та позивач вирішили просити відповідача дозволити їм обом працювати на 0,5 ставки і вони 19.08.2013 року одночасно подали заяви відповідачу про переведення їх обох на 0,5 ставки провідного лектора екскурсовода з 04.09.2013 року строком на 1 рік. Відповідач відмовив у "поділі" цілої ставки по 0,5 кожній, а 02.09.2013 року видав наказ про звільнення позивача 04.09.2013 року із займаної посади за п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору. Основний працівник [PERSON], не перериваючи відпустку по догляду за дитиною, отримавши висновок ЛКК, 03.09.2013 року написала заяву про надання відпустки по догляду за дитиною з 05.09.2013 року по 04.03.2014 року. На підставі даної заяви відповідач 04.09.2013 року видав наказ про надання [PERSON] відпустки по догляду за дитиною з 05.09.2013 року по 04.03.2014 року включно. Позивач, достовірно знаючи, що основний працівник не буде виходити на роботу з відпустки по догляду за дитиною та буде продовжувати її, 03.09.2013 року звернулася до відповідача із заявою про продовження перебування на посаді на умовах строкового трудового договору з 05.09.2013 до 04.03.2014 року на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника [PERSON] Це прохання підтримала безпосередній керівник відділу позивача, а відповідач проігнорував. Позивач 04.09.2013 року провела дві екскурсії тривалістю 3 години, була протабельована у цей день та отримала за цей день заробітну плату. На підставі наказу від 02.09.2013 року відповідач звільнив 04.09.2013 року позивача із займаної посади. Таким чином позивач зазначає, що оскільки основний працівник [PERSON], на посаді якого працювала позивач, свою відпустку не переривала, до роботи ні в період відпустки по догляду за дитиною, ні після її закінчення (тобто до [INFO] включно) не приступала і їй було знову надано відпустку по догляду за дитиною з 05.09.2013 року до 04.03.2014 року включно, тому звільнення позивача із займаної посади за п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору є безпідставним та незаконним. Представник відповідача Мацяка С.П. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, пояснив, що основний працівник [PERSON] написала заяву про її вихід на роботу 04.09.2013 року, про що 02.09.2013 року відповідачем було видано відповідний наказ. [PERSON] даний наказ не оспорювала, 04.09.2013 року була на робочому місці, була протабельована у табелі обліку робочого часу поміткою ІН, оскільки свої безпосередні обов'язки по веденню екскурсій не здійснювала, бо могла втратити навички проведення екскурсій, а отже мала необхідність їх коректувати. Таким чином, оскільки у основного працівника [PERSON] 04.09.2013 року відбулося переривання відпустки по догляду за дитиною, в цей день позивач була звільнена за п.2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору правомірно. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з"явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, при причини неявки суд не повідомив. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] засвідчила, що вона була головою профкому Києво-Печерського заповідника, з позивачем разом працювала. Директор відповідача дав згоду [PERSON] з донькою працювати на пів ставки. 2, 3 та 4 вересня позивач була на роботі і до неї приходила. У [PERSON] дитина хворіла, тому та не збиралася виходити на роботу, відпустку по догляду за дитиною їй продовжили. Свідок [PERSON] засвідчила, що вона була керівником відділу науково-екскурсійної роботи у відповідача у якому працювала позивач; у серпні 2013 року до неї звернулися позивач та її донька [PERSON], пояснили, що обидві хочуть працювати на пів ставки, оскільки у [PERSON] хвора дитина, про це вона завізувала заяву [PERSON] десь 19.08.2013 р., перший заступник генерального директора сказав, що з приводу цього питання вирішено позитивно. Вона підписувала графік виходу на роботу, який зав сектором був складений 25.08.2013 р. В подальшому [PERSON] до неї приходила 03.09.2013 року та показала довідку про хворобу дитини, повідомила, що були з позивачем вдвох у відділі кадрів, щоб продовжити декретну відпустку, звідти чекали рішення. 04.09.2013 р. позивач провела дві екскурсії, [PERSON] на роботу 04.09.2013 р. не виходила. Вона (свідок) з 09.09.2013 року була на лікарняному, тоді їй телефонували з відділу кадрів, "тиснули" з приводу того, що [PERSON] була на роботі, у подальшому табель сфальшували, у ньому появилася нова графа, що [PERSON] начеб то теж була на роботі. Свідок [PERSON] пояснила, що працювала з позивачем у одному відділі, коли [PERSON] пішла у декретну відпустку [PERSON] перевели на посаду [PERSON]. Після досягнення дитині трьох років [PERSON] не могла вийти на роботу, бо дитина хворіла, тому одну ставку [PERSON] і [PERSON] хотіли поділити на двох, про що вони обидві написали заяви 19.08.2013 року, це питання було погоджено з першим заступником [PERSON]. Графік виходу на роботу екскурсоводів складається щомісячно 25 числа. В кінці місяця заяви не були підписані. Медичну довідку та заяву, щоб продовжити відпустку по догляду за дитиною, [PERSON] у відділ кадрів принесла 03 вересня 2013 року, при цьому заяви на пів ставки не повернули. 04 вересня 2013 року на роботі була лише позивач, [PERSON] не було, що зафіксовано у книзі виходів та у табелі, у тому числі у табелі на аванс, який вона бачила та заповнювався цей табель до 15.09.2013 року. Корегуюючий табель відносно [PERSON] з"явився уже пізніше. Заяву про вихід 04.09.2013 року на роботу [PERSON] не писала та станом на початок вересня 2013 року наказу відносної [PERSON] не було, тому у табель її не вносили, так як продовжили відпустку з 05.09.2013 року. Свідок [PERSON] у судовому засіданні засвідчила, що позивач є її матір"ю, яка працювала екскурсоводом у період її декретної відпустки та відпустки по догляду за дитиною; вона кожні півроку писала відповідні заяви. За погодженням з начальником відділу та заступником директора 19.08.2013 року вона з позивачем написали заяви про роботу на пів ставки, які до 02.09.2013 року підписані не були. Після отримання нею 02.09.2013 року медичної довідки для продовження відпустки по догляду за дитиною вона з позивачем 03.09.2013 року прийшли до [PERSON] на прийом, тоді у відділі кадрів їм сказали, що інформації про них не має і вона написала 03.09.2013 року заяву що продовжує відпустку. Через три тижні до них дійшли чутки про те, що 04 вересня 2013 року вона мала виходити на роботу, цей наказ вона отримала лише у жовтні 2013 р. У відпустці вона знаходилася включно по [INFO], на роботу [INFO] вона не виходила, за цей день їй заробітну плату не нараховували. У даній цивільній справі Дніпровським районним судом м. Києва ухвалювалося рішення від 01.04.2014 року про задоволення позову (а.с. 109-113). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.06.2014 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01.04.2014 року було залишене без змін (а.с. 155, 156). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.09.2014 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01.04.2014 року та ухвала Апеляційного суду м. Києва від 10.06.2014 року скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції із зазначенням про те, що висновок суду, що 02.09.2013 року [PERSON] звільнена із займаної посади з 04 вересня 2013 року безпідставно є передчасним (а.с. 180-182). Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справі, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено позивач працювала у відповідача на посаді екскурсовода за безстроковим трудовим договором з 1981 року (а.с.6). На підставі наказу № 210-о від 27.10.2010 року, у зв'язку зі зміною структури та введенням в дію нового штатного розпису, [PERSON] була переведена за її згодою на посаду провідного лектора-екскурсовода на час відпустки по догляду за дитиною [PERSON] за контрактом, що підтверджується записом у трудовій книжці, заявою та витягом з наказу (а.с. 6, 12, 13). Трудовий договір з позивачем неодноразово продовжувався у 2011 та у 2012 році, що підтверджується копією з трудової книжки, оскільки основний працівник [PERSON] продовжувала перебувати у відпустці по догляду за дитиною (а.с. 5). Востаннє перед звільненням наказом № 48-о від 01 березня 2013 року [PERSON] було продовжено термін перебування на посаді провідного лектора (екскурсовода) науково-організаційного сектору роботи з лекторами екскурсоводами науково-організаційного відділу екскурсійної роботи на період відпустки по догляду за дитиною [PERSON] з 04.03.2013 року, тобто до моменту фактичного виходу на роботу основного працівника (а.с. 10). При цьому відповідно до наказу № 24-в від 26.02.2013 року основний працівник [PERSON], на посаді якої позивач працювала останній раз, продовжувала відпустку по догляду за дитиною з 04.03.2013 року по [INFO] включно (а.с.101). 19.08.2013 року [PERSON] подала відповідачу заяву у якій просила вважати її на роботі на посаді провідного лектора-екскурсовода з 04.09.2013 року після відпустки по догляду за дитиною та перевести її на 0,5 посадового окладу з 04.09.2013 року строком на 1 рік (а.с.62). Як пояснювала позивач та свідчили свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], з аналогічною заявою зверталася і позивач, проте обоє отримали відмову, позивач отримала письмову відмову, а основний працівник [PERSON] - усну, після чого остання вирішила звернутися до ЛКК для отримання довідки про те, що дитина потребує постійного догляду та продовжити відпустку по догляду за дитиною (а.с. 17). 02.09.2013 року відповідач видав наказ № 229-о "Про роботу в період відпустки", яким було наказано вважати [PERSON] провідного лектора (екскурсовода) науково-організаційного сектору роботи з лекторами (екскурсоводами) науково-організаційного відділу екскурсійної роботи такою, що приступила до виконання своїх обов'язків з 04.09.2013 року (а.с.61). З даним наказом [PERSON] не була ознайомлена під розпис. Як засвідчила у своїх показах свідок [PERSON], про те що існує такий наказ і що їй необхідно 04.09.2013 року виходити на роботу її не повідомляли, хоча вона 03.09.2013 року була у відділі кадрів відповідача і писала заяву на продовження відпустки по догляду за дитиною з 05.09.2013 року, що є свідченням того, що станом на 03.09.2013 року та на 04.09.2013 року такого наказу від 02.09.2013 р. про вихід на роботу [PERSON] не існувало. Зазначені обставини також підтверджуються письмовими доказами, а саме копією заяви [PERSON] від 03.09.2013 року про надання відпустки по догляду за дитиною з 05.09.2013 року по 04.03.2014 рік. (а.с. 100). Свідок [PERSON] також засвідчила, що ні станом на 02.09.2013 року, ні станом на 04.09.2013 року наказу №229-о щодо [PERSON] про її роботу у період відпустки до відділу не надходило, а тому всі працівники відділу вважали, що основний працівник [PERSON] продовжує перебувати у відпустці по догляду за дитиною, а позивач продовжує працювати на її посаді до закінчення відпустки по догляду за дитиною. Тому, коли стало відомо, що позивача звільнено 04.09.2013 року, колектив відділу звернувся до керівництва відповідача та профспілки з проханням сприяти у питанні щодо продовження роботи [PERSON] на умовах строкового трудового договору з 05.09.2013 року (копії протоколу № 15 засідання профкому від 06.09.2013 року та звернень - а.с.19-21). На підставі наказу № 228-о від 02.09.2013 року "Про звільнення [PERSON]" позивача було звільнено з посади провідного лектора (екскурсовода) науково-організаційного сектору роботи з лекторами (екскурсоводами) науково-дослідного відділу екскурсійної роботи 04.09.2013 року в зв'язку з закінченням строку трудового договору - п.2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 63). Вищевказані накази від 02.09.2013 року № 228-о та № 229-о були зареєстровані у журналі реєстрації наказів. Як убачається з матеріалів справи, позивач за вересень 2013 року отримала заробітну плату, в той час як [PERSON], яка відповідно була протабельована як така, що приступила 04.09.2013 року до роботи після відпустки по догляду за дитиною, заробітної плати за вересень 2013 року не отримувала, оскільки не виконувала роботи щодо ведення екскурсій, що підтвердив у своїх поясненнях також представник відповідача (а.с. 16). Відповідно до табелю обліку робочого часу за вересень 2013 року позивач у вересні 2013 року мала робочі дні 01.09., 03.09. та 04.09, у графі відпрацьовано днів - зазначено " 3", годин - " 16", із них в печерах - " 12", всього - " 16" (а.с. 71-73). Основний працівник [PERSON] (порядковий номер запису 29) у табелі обліку робочого часу за вересень 2013 року значиться як така, що перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 6 річного віку 01.09.-03.09 та 05.09-30.09., [INFO] зазначається позначка - ІН, а в графах відпрацьовано за місяць днів, годин, із них в печерах та всього стоять прочерки, що свідчить про відсутність у [PERSON] відпрацьованих днів у вересні 2013 року (а.с.73). [PERSON] того, про відсутність у основного працівника [PERSON] відпрацьованих днів у вересні 2013 року убачається також із відповіді управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва від 27.02.2015 року, відповідно до якої записи у персоніфікованому обліку [PERSON] щодо періодів страхового стажу за 2013 рік відсутні (а.с. 224). Надана на запит суду Таблиця 5 Звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за вересень 2013 року також не містить даних, що 04.09.2013 року основний працівник [PERSON] перервала відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 6 річного віку та приступила цього дня до виконання своїх трудових обов'язків. Даний звіт містить лише дані, що з 05.09.2013 року по 30.09.2013 року основний працівник [PERSON] продовжила відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 6 річного віку. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що основний працівник [PERSON] 04.09.2013 року не переривала відпустку по догляду за дитиною і фактично не виходила на роботу. Навпаки, 03.09.2013 року вона написала заяву про продовження відпустки по догляду за дитиною з 05.09.2013 до 04.03.2014 року включно, про що було видано наказ № 232-о від 04.09.2013 року у якому йдеться посилання на заяву від 03.09.2013 року (а.с. 99). [PERSON] того, у судовому засіданні із пояснень позивача та свідка [PERSON], встановлено, що після звільнення позивача з роботи, основний працівник [PERSON] продовжувала відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку тричі без її переривання включно до 04.03.2015 року. Згідно наданої у судовому засіданні трудової книжки [PERSON], остання була звільнена за власним бажанням 05.03.2015 року (наказ № 35-о від 03.03.2015 року), тобто без фактичного виходу на роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Дослідивши докази у їх сукупності судом встановлено, що основний працівник [PERSON] перебувала у відпустках по догляду за дитиною в періоди з 04.03.2013 року по [INFO] включно та з 05.09.2013 року по 04.03.2014 року включно безперервно, а тому немає підстав вважати, що 04.09.2013 року основний працівник [PERSON] перервала відпустку по догляду за дитиною та фактично вийшла на роботу. Оскільки [PERSON] працювала за строковим трудовим договором - на час відпустки по догляду за дитиною [PERSON] і до моменту фактичного виходу основного працівника на роботу, звільнення [PERSON] 04.09.2013 року із займаної посади за п.2 ст. 36 КЗпП України - у зв'язку із закінченням строку трудового договору є незаконним. Докази, які були надані суду на підтвердження правомірності звільнення позивача із займаної посади представником відповідача, а саме заява [PERSON] від 19.08.2013 року, наказ від 02.09.2013 року № 229-о "Про роботу в період відпустки", яким було наказано вважати [PERSON] провідного лектора (екскурсовода) науково-організаційного сектору роботи з лекторами (екскурсоводами) науково-організаційного відділу екскурсійної роботи такою, що приступила до виконання своїх обов'язків з 04.09.2013 року, табель обліку робочого часу та журнал реєстрації наказів не підтверджують факту правомірності звільнення позивача [PERSON], адже вони у сукупності не є достатніми для підтвердження обставин переривання строку перебування у відпустці по догляду за дитиною основного працівника [PERSON] фактично виходу на роботу з таких міркувань: Наказ № 229-о від 02.09.2013 року "Про роботу в період відпустки", не підтверджує факт виходу основного працівника на роботу в період відпустки по догляду за дитиною, оскільки даний наказ був виданий безпідставно. Основний працівник не писала заяв вважати її такою, що приступила до виконання своїх трудових обов'язків після відпустки по догляду за дитиною. У судовому засіданні представник відповідача не довів наявність обґрунтованих підстав для видання такого наказу - первинного документу, а саме заяви основного працівника вважати її такою, що приступила до виконання своїх трудових обов'язків з 04.09.2013 року. При цьому заява [PERSON] від 19.08.2013 року на яку посилався представник відповідача у своїх поясненнях як на підставу видання наказу № 229-о від 02.09.2013 року, не можна вважати підставою для видання вищезазначеного наказу, адже зміст цієї заяви не відповідає змісту наказу - у цій заяві основний працівник просила вважати її на роботі на посаді провідного лектора екскурсовода з 04.09.2013 року після відпустки по догляду за дитиною та перевести її на 0,5 посадового окладу з 04.09.2013 року строком на 1 рік (а.с.62). Як було зазначено вище, сам відповідач не пов'язував заяву [PERSON] від 19.08.2013 року із наказом № 229-о від 02.09.2013 року, адже в самому наказі № 229-о від 02.09.2013 року про це немає жодних даних. Так, у цьому наказі зазначено: "Підстава: [PERSON].", тобто без будь-якого посилання щодо підстав його видачі (а.с.61). [PERSON] того, з даним наказом основний працівник не була ознайомлена. Відповідно до п. п. 101, 102 постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 року № 1242 "Про затвердження Типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки [PERSON], місцевих органах виконавчої влади", яка застосовується також і у відповідача, що є державним закладом, який входить до управління Міністерства культури України, у кожному пункті наказу (розпорядження) з кадрових питань зазначається підстава щодо його видання (заява працівника, контракт, доповідна записка, рішення атестаційної комісії тощо). Під час ознайомлення з наказом (розпорядженням) згаданими у ньому особами на першому примірнику наказу чи на спеціальному бланку проставляються їх підписи із зазначенням дати ознайомлення. Спростовують факт виходу основного працівника на роботу 04.09.2013 року також табель обліку робочого часу, в якому в графах відпрацьовано за місяць днів, годин, із них в печерах та всього стоять прочерки, тобто зазначено, що основний працівник [PERSON] жодного дня у вересні 2013 року не працювала (а.с.73). Також спростовує факт виходу основного працівника на роботу 04.09.2013 року та переривання відпустки по догляду за дитиною відповідь управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва від 27.02.2015 року про те, що записи у персоніфікованому обліку страхового стажу [PERSON] за 2013 рік відсутні (а.с. 224). Відсутність відомостей у персоніфікованому обліку свідчить про те, що [PERSON] 04.09.2013 року не переривала відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 6 річного віку, в іншому б випадку роботодавець повинен був сплатити за неї внески до пенсійного фонду і у останнього були б відомості про страховий стаж [PERSON] за вересень 2013 року. Відповідно до п. 1 ст. 11 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", особи, які працюють на умовах трудового договору підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню. При цьому, відповідно до п. 1 ст. 14 цього Закону для таких осіб страхувальниками є роботодавці. Оскільки особи, які перебувають у відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку не зазначені у ст. 11 Закону як такі, що підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню, за них відповідні внески не сплачуються, а отже цей період не зараховується до страхового стажу. [PERSON] того, спростовує факт виходу основного працівника [PERSON] 04.09.2013 року із відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку Таблиця 5. "Відомості про трудові відносини осіб" Звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів за вересень 2013 року. Відповідно до п. 4.8. наказу Міністерства доходів та зборів № 454 від 09.09.2013 "Про затвердження Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" Таблиця 5 додатка 4 до цього Порядку призначена для реєстрації застрахованих осіб у реєстрі застрахованих осіб та подається страхувальником, якщо протягом звітного періоду: було укладено або розірвано трудовий договір (цивільно-правовий договір, крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців) із застрахованою особою; було укладено або розірвано трудовий договір із застрахованою особою, яка працевлаштована на нове робоче місце; особі надано відпустку по догляду за дитиною від трирічного віку до досягнення нею шестирічного віку. У разі коли за даними страхувальника протягом звітного періоду не було зафіксовано фактів укладання та розірвання трудових угод (цивільно-правового договору), надання відповідної відпустки, таблиця 5 додатка 4 до цього Порядку не формується та не надається до органу доходів і зборів. Тобто, коли у особи закінчилась відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку і особа приступила до виконання своїх трудових обов'язків, страхувальник у графі 11 Таблиці 5 додатка 4 Порядку № 454 зазначає дату закінчення відпустки. Оскільки таблиця 5 не містить даних, що 03.09.2013 року є датою закінчення основним працівником [PERSON] відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 6 річного віку, а містить лише дані, що з 05.09.2013 року по 30.09.2013 року основний працівник [PERSON] продовжила відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 6 річного віку, тому у суду немає підстав вважати, що факт переривання відпустки по догляду за дитиною [INFO] мав місце. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що обставини, які викладені у позовній заяві підтверджуються усіма вище наведеними доказами, що у свою чергу свідчить про те, що позивач [PERSON] була звільнена за п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору з порушенням вимог трудового законодавства. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є закінчення строку його дії. Відповідно до абз. 2 п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 р. № 9, при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт). Оскільки час настання події - повернення на роботу працівника [PERSON], на посаді якого працювала позивач [PERSON], з відпустки по догляду за дитиною - станом на [INFO] не було, то й підстав для звільнення позивача з роботи за п. 2 ст. 36 КЗпП України у відповідача не було. [PERSON] того, оскільки станом на день винесення рішення у справі строк настання події - повернення на роботу основного працівника з відпустки по догляду за дитиною не настав і в майбутньому не може настати через її звільнення без фактичного виходу на роботу після відпустки по догляду за дитиною, тому у суду є всі підстави вважати строковий трудовий договір позивача таким, що станом на 04.03.2015 року автоматично трансформувався у безстроковий. Такий висновок випливає також з визначення вакансії, що дане у п.3 ст. 1 Закону України "Про зайнятість населення" від 05.07.2012 року із змінами, як "вільної посади (робочого місця), на яку може бути працевлаштована особа". Оскільки після звільнення з посади основного працівника у період відпустки по догляду за дитиною без виходу на роботу, цю посаду вже займає "тимчасовий" працівник, така посада не може вважатися вакантною. Таким чином, із врахуванням наведеного та враховуючи те, що звільнення позивача за п.2 ст. 36 КЗпП України було не законним, суд приходить до висновку про правомірність вимоги позивача поновити її на посаді з 04.09.2013 року без обмеження будь-яким строком. Також суд приходить до висновку, що рішення про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу теж має здійснюватися до часу винесення судом рішення у справі. Відповідно до статті 235 КЗпП, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Порядок здійснення розрахунку та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу визначається відповідно до пункту 8 постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" і провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Відповідно до наданого відповідачем розрахунку середнього заробітку позивача слідує, що середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 535 грн.33 коп. (а.с. 53). Період між звільненням позивача по дату постановлення рішення - з 05.09.2013 року по 06.04.2015 року включно, становить 391 робочий день, а саме: за 2013 рік (починаючи з 5 вересня 2013 року) - 75 робочих днів (у вересні 2013 року - 18 днів, у жовтні - 23 дні, у листопаді - 21 день, у грудні - 13 днів); за 2014 рік - 251 робочий день; за 2015 рік (станом на 06.04.2015 року) - 65 робочі дні, із них: січень 2015 - 20 днів, лютий 2015 - 20 днів, березень 2015 - 21 днів, квітень 2015 - 4 дні. Враховуючи кількість вказаних робочих днів та середньоденну заробітну плату встановлено, що за час вимушеного прогулу з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток в сумі 209 314 грн. 03 коп. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 2093 грн. 14 коп.

Outcome: approved