Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-03 00:00:00

У жовтні 2017 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом та просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON], [INFO]; змінити прізвище [PERSON] на "[PERSON]". Свої вимоги мотивує тим, що 06.12.2014 між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають дитину - сина [PERSON], [INFO]. Зазначає, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.02.2017 шлюб між сторонами розірвано, дитина залишилась проживати з матір"ю. Крім того, вказаним рішенням суду, відповідача зобов"язано сплачувати позивачу аліменти на утримання спільної дитини, проте відповідач вказане рішення суду не виконує та має заборгованість по сплаті аліментів. Підставою звернення позивача до суду стало умисне ухиляння відповідача протягом тривалого часу від виконання своїх батьківських обов"язків щодо виховання та матеріального забезпечення дитини - сина [PERSON]; невиконання відповідачем рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання сина [PERSON]; перешкоджання відповідачем у можливості оздоровлення дитини за межами України, що виражається у ненаданні дозволу на виїзд дитини за кордон. Враховуючи вищевикладене, позивач просив позов задовольнити в повному обсязі. До суду 12.06.2018 від органу опіки та піклування Дарницької РДА у м. Києві надійшов висновок №101-4014/03 від 04.05.2018 про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Крім того, вважав, що висновок органу опіки та піклування Дарницької РДА у місті Києві є необгрунтованим та таким, що не відповідає інтересам дітей. Вказав, що відповідача потрібно позбавити батьківських прав, оскільки він ухиляється від виконання своїх батьківських обов"язків. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Вказав, що йому не дають бачити дитину вже близько трьох років. Разом з тим, відповідач бажає брати участь у житті дитини, намагається досягнути згоди з колишньою дружиною щодо визначення участі батька у вихованні дитини. Втім позивач та її батьки перешкоджають відповідачу у вихованні дитини та не бажають зустрічей батька з дитиною. До одного року відповідач займався вихованням дитини, бажав її народження, був присутнім на пологах. Оскільки на даний час відповідач не може вплинути на рішення колишньої дружини та її батьків щодо усунення батька дитини від спілкування з сином, відповідач просить відмовити у задоволенні позову, зважаючи на пояснення надані в судовому засіданні. Щодо заборгованості по сплаті аліментів пояснив наступне. Дійсно заборгованість має місце. Втім від матеріального забезпечення сина відповідач не ухиляється. Намагається сплачувати аліменти вчасно. Оскільки рівень доходу не стабільний, іноді кошти сплачує з затримкою. Щодо вимог про зміну прізвища дитини заперечував, вказавши на їх безпідставність. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Дарницької РДА у м. Києві в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, вважаючи, що висновок органу опіки та піклування є обгрунтованим та позбавляти батьківських прав [PERSON] є недоцільним. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторни перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.12.2014, рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 17.02.2017 вказаний шлюб розірвано, позивачу повернуто дошлюбне прізвище - [PERSON], крім того з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1355 грн. щомісячно до повноліття дитини. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20.03.2015. З наявних матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем у справі наявні конфліктні та неприязнені стосунки пов`язані з порядком утримання, виховання спільної дитини. В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом. Згідно ч.1-3 ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилається на те, що відповідач належним чином не виконує свої батьківські обов'язки, оскільки не виховує сина, не піклується про його здоров'я, фізичний та духовний розвиток, не дбає про належні умови проживання, а тому повинен бути позбавлений батьківських прав стосовно [PERSON], [INFO]. Згідно висновку органу опіки та піклування №101-4014/03 від 04.05.2018, на розгляді комісії з питань захисту прав дитини, [PERSON] повідомила, що [PERSON] ніяким чином не бере участі у вихованні та утриманні дитини, умисно перешкоджає оздоровленню дитини за кордоном, не надає нотаріально засвідченого дозволу на виїзд дитини за межі України, має борг по сплаті аліментів. В свою чергу [PERSON] пояснив, що йому чинять перешкоди у спілкуванні з малолітнім сином, він бажає виховувати сина та брати участь у його житті. З огляду на викладене суд вважає, що доказів того, що відповідач не виховує дитину, не піклується про їх здоров'я, фізичний та духовний розвиток, не дбає про належні умови проживання, позивачем не надано. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Разом з цим, доказів того, що виховання дитини з боку відповідача не відповідає чи суперечить інтересам останнього, позивачем не надано. З огляду на викладене та враховуючи вимоги чинного законодавства, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів в обгрунтування позову щодо неналежного виконання відповідачем батьківських обов`язків свого сина [PERSON]. Крім того, суд вважає, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, суд вважає, що його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. З висновку органу опіки та піклування Дарницької РДА в місті Києві №101-4014/03 вбачається, що орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавляти [PERSON] батьківських прав стосовно малолітного [PERSON] Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п. 16 вказаної вище Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки. Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров'я, самоповагу і гідність дитини. Відповідно до вищенаведених роз`яснень та норм закону тільки винна поведінка батьків, може бути підставою для позбавлення їх батьківських прав. Разом з цим, суду не надано доказів неналежної поведінки або свідомого нехтування батьківськими обов'язками відповідача відносно неповнолітньої дитини, не надано доказів і вжиття відносно відповідача заходів реагування з приводу невиконання батьківських обов'язків. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена перш за все на батьків. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні дані, які б негативно характеризували відповідача, як особистість та члена суспільства, а тому враховуючи те, що відповідач є батьком дитини та ту обставину, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] Що стосується позовних вимог про зміну прізвища дитини суд вважає, що такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки положеннями статті 166 СК України не передбачено такого правового наслідку позбавлення батьківських прав як зміна прізвища дитини. До того ж, як встановлено ст. 148 СК України, у разі зміни прізвища одного з батьків прізвище дитини може бути змінене за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років. У разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно Наказу Міністерства юстиції Україн від 12.01.2011 №96/5 Про затвердження Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання (п. 2.13.11) підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення органу опіки та піклування, оформлене розпорядженням районної державної адміністрації чи рішенням виконавчого комітету про зміну прізвища малолітньої дитини відповідно до частини п'ятої ст. 148 СКУкраїни. Проте, судом встановлено, що позивачем не надано до суду належного висновку органу опіки та піклування про надання згоди на зміну прізвища дитини, а тому позовні вимоги в цій частині також не підлягає задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України, відсутні.

Outcome: dismissed