Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

у грудні 2020 року [PERSON] звернувся у суд з позовом про стягнення боргу. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначає, що між сторонами у справі протягом 2015 - 2017 років укладено договори позики грошових коштів. З метою визначення суми боргу, яку відповідач мав повернути позивачу, між ними 01 жовтня 2018 року укладено додаткову угоду № 1 до первісних договорів позики, відповідно до якої сторони визнають борг у сумі 17 786,00 доларів США, який виник у відповідача перед позивачем станом на 01 жовтня 2018 року за первісними договорами позики 2015 - 2017 років, також сторони домовилися укласти первісні договори 2015 - 2017 років у новій редакції шляхом укладення договору позики № 01/10 від 01 жовтня 2018 року, який був укладений на виконання цієї додакової угоди № 1 від 01 жовтня 2018 р. Договір позики № 01/10 від 01 жовтня 2018 року був визнаний сторонами основним договором. Відповідно до п. 1 основного договору відповідач позичив (взяв у борг) у позивача гроші в сумі 17 786,00 доларів США для особистих цілей та зобов"язувався повернути позивачу таку саму у встановлному основним договором порядку. Пунктом 4 основного договору встановлено графік повернення грошових коштів. Проте відповідач не здійснив жодного повернення відповідно до умов укладеного основного договору, чим порушив взяті на себе зобов"язання. Пунктом 4 основного договору встановлено відповідальність за невиконання графіку повернення коштів, відповідно о якого накладаються штрафні санкції у вигляді 1% від суми, яка підлягає поверненню за місяць,за кожен день прострочення. За таких підстав, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти за договором позики № 01/10 від 01 жовтня 2018 року у розмірі 500 012,49 грн. (17 786,00 доларів США х 28,1127 грн.), пеню у розмірі 2 240 206,60 грн. за час прострочення виконання зобов"язань за період з 01.03.2019 р. по листопад 2019 року (79 686,64 дол. США х 28,1127 грн.), 13 326,84 грн. трьох відсотків річних за користування грошовими коштами за період з 01.11.2019 р. по 20.09.2020 р. ( 325 днів) та 6 500,16 грн. інфляційних втрат за вказаний період. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 22 грудня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі. (а.с. 39) Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов. Відповідач в судове засідання повторно не з"явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся судом. Суд на підставі статті 280 ЦПК України ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача та представника позивача, а також дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 01 жовтня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримав у борг 17 786,00 доларів США та зобов"язувався повернути вказані грошові кошти в строк до 31.10.2019 р. Відсоткова ставка по сумі позики встановлюється у розмірі 0%. (а.с. 7) Відповідно до п. 4 договору позичальник зобов`язувався повернути позикодавцю зазначену в п. 1 договору суми позики частинами згідно графіку: - 28 лютого 2018 року - 2000 доларів США, - 31 березня 2019 року - 2000 доларів США, - 30 квітня 2019 року - 2000 доларів США, - 31 травня 2019 року - 2000 доларів США, - 30 червня 2019 року - 2000 доларів США, - 31 липня 2019 року - 2000 доларів США, - 31 серпня 2019 року - 2000 доларів США, - 30 вересня 2019 року - 2000 доларів США, - 31 жовтня 2019 року - 1786 доларів США. У разі невиконання графіку повернення коштів накладається штрафні санкції у вигляді 1 % від суми, яка підлягає поверненню за місяць, за кожен день. При цьому, передача суми позики позичальнику позикодавцем та її повернення позичальником позикодавцеві здійснюється сторонами в доларах США. Звертаючись у суд з даним позовом про стягнення заборгованості за договором позики, позивач зазначає, що відповідач не здійснив жодного повернення відповідно до умов укладеного основного договору, чим порушив взяті на себе зобов"язання. Просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у сумі 500 012,49 грн. (17 786,00 доларів США х 28,1127 грн.), пеню у розмірі 2 240 206,60 грн. за час прострочення виконання зобов"язань за період з 01.03.2019 р. по листопад 2019 року (79 686,64 дол. США х 28,1127 грн.), 13 326,84 грн. трьох відсотків річних за користування грошовими коштами за період з 01.11.2019 р. по 20.09.2020 р. ( 325 днів) та 6 500,16 грн. інфляційних втрат за вказаний період. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Оцінюючи надані сторонами докази, суд вважає, що борг відповідача перед позивачем становить 17 786,00 доларів США. Згідно інформації з веб-порталу Національного банку України офіційний курс української гривні щодо долару США станом на 23 червня 2021 року становить 27,3050 грн. Оскільки між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого відповідач зобов"язувався повернути суму позики до 31 жовтня 2019 року, однак сума позики відповідачем повернута не була, права позивача, як позикодавця, є порушеними і він має право на стягнення із відповідача суми позики у розмірі 485 646,73 грн. (17 786,00 доларів США х 27,3050 грн.) Згідно ч. 1 ст. 549 ЦПК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пунктом 4 основного договору встановлено відповідальність за невиконання графіку повернення коштів, відповідно до якого накладаються штрафні санкції у вигляді 1 % від суми, яка підлягає поверненню за місяць, за кожен день. (а.с. 7)

Outcome: partial