Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до ВДВС Хорольського РУЮ, за участю третіх осіб [PERSON], ПАТ " Банк\~ Фінанси та Кредит" про зняття арешту з майна. Свої вимоги мотивувала тим, що згідно постанови про відкриття виконавчого провадження, від 03.07.2014 року державним виконавцем Полупан Я.М., було накладено арешт на все належне майно позивачки в межах суми стягнення 257704,91 грн. Відповідно до повідомлення начальника управління примусового стягнення проблемних активів АТ Банк Фінанси та Кредит слідує, що відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом у розмірі 257704,91 грн. В зв'язку з оплатою боргу заявник просить повернути виконавчий лист стягувачу без виконання. Відповідно до постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві від 17.08.2015 року виконавчий лист №2-501/2009 що виданий 03.12.2009 року повернути стягувачу. Виділено в окреме провадження постанову про стягнення з боржника виконавчого збору. Постановою державного виконавця Хорольського РУЮ від 10.09.2015 року відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] виконавчого збору в розмірі 25770,49 грн. Однак, у випадку позивачки, державним виконавцем, не було виконано норми вказаної вище статті, що позбавило її скористатися правами, які визначені п. 3 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме - за заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, для їх пред'явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з"явилася, хоча вчасно та належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи , але надала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник ВДВС Хорольського РУЮ Полупан Я.М. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення даного позову пояснивши, що вимоги позивачки є безпідставними, оскільки при винесенні постанови про відкриття виконанвчого провадження та про стягнення виконавчого збору не було порушено вимогу ЗУ " Про виконавче провадження", а тому представник ВДВ Хорольського РУЮ діяла відповідно до вимог чинного законодавства. Третя особа [PERSON] в в судове засідання не з"явилася, хоча вчасно та належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи. Третя особа ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» в судове засідання свого представника не направили хоча вчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, письмові докази, врахувавши позицію сторін та третіх осіб, суд вважає, що вимоги позивача підлягають до часткового задоволення. Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з п. 1 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення. Крім цього, п. 2. ст. 50 того ж закону закріплено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до абз. 2 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.08.1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» з наступними змінами та абз. 3 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 26.12.2003 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», за вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними позову боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно листа - відповіді №243124/1061 від 30.07.2015 року виконавчі документи станом на серпень 2015 року повернуті в звязку із сплатою боргу боржнику. Відповідно до постанови ВДВС Хорольського РУЮ від 10.09.2015 року на примусовому виконанні перебуває виконавчий напис № 43850286 виданий 10.07.2015 року про стягнення з [PERSON] виконавчого збору в розмірі 25770,49 грн. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Таким чином, державним виконавцем, виконавче провадження було завершене (повернуто стягувачу), але накладений 03.07.2014 року арешт знятий не був, тобто державним виконавцем не було виконано норми чинного законодавства. Згідно із ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно із ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Згідно із ч. 5 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження", у незавершеному виконавчому провадженні арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Порядок та умови зняття арешту з майна визначені статтями 50, 60 Закону №606-XIV, згідно яких у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Так, згідно ч.6 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. №606-ХІУ, стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. Частиною 2 ст. 57 Закону України № 606-ХІУ, встановлено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Згідно ч.3, постановами, передбаченими частиною другою статті 57, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Аналіз вказаних вище норм вказує на те, що державний виконавець при вирішенні питання про звернення стягнення на майно повинен дотримуватися принципу співмірності та конкретизації майна на яке накладається арешт. Суд вважає, що формулювання в постанові державного виконавця про накладання арешту на все майно належне [PERSON] без визначення конкретного майна на яке накладається арешт, є неприпустимим, оскільки таким формулюванням державний виконавець не дотримується принципу співмірності наявного боргу з обсягом майна боржника на яке накладається арешт в межах суми, яка підлягає стягненню, тобто в розмірі 25770,49 грн. А в даному випадку, таким арештом порушуються права позивача на володіння розспорядження і користування належним майном. Зважаючи на викладене, приймаючи до уваги відсутність заперечень з боку інших учасників по справі з приводу пред'явлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що вимоги позивача законні та обґрунтовані. Разом з тим, суд вважає, що з метою недопущення зняття арешту з іншого майна належного [PERSON], на яке фактично накладений арешт державним виконавцем при виконанні виконавчого збору, арешт слід зняти та заборону відчуження з майна, що належить [PERSON], [INFO], який було накладено на підставі постанови ВДВС Хорольського РУЮ в Полтавській області про відкриття виконавчого провадження ВП № 43850286 від 03.07.2014 року, з приміщення магазину, що розташований в [ADDRESS]; приміщення кафе - бару, що розташований в [ADDRESS]; приміщення магазину, що розташований в [ADDRESS], в частині будинку та земельної ділянки відмовити, оскільки вартість вказаного майна співмірна із сумою виконавчого збору. Отже, державний виконавець має право вчиняти дії в межах виконавчого провадження тільки відносно майна боржника, яке є співмірним розміру необхідної для відшкодування виконавчого збору, а суму виконавчого збору у розмірі 25770,49 грн. не можна вважати співмірним накладенню арешту на все належне майно позивачки. Крім того, стягнення у першу чергу звертається на належні боржникові кошти, хоча в матеріалах справи відсутні будь-які дані, що підтверджують дану обставину. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно порушується право приватної власності заявника, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному об'ємі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що позов в частині зняття арешту є законним і обгрунтованим, в зв"язку з чим підлягає задоволенню частково. В частині скасування постанови державного виконавця від 10.09.2015 року про відкриття виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] виконавчого збору, суд вважає відмовити оскільки позивачем не наведено взагалі належних доказів та підстав для її скасування.

Outcome: partial