Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом 18.08.2014 року. Уточнивши свої позовні вимоги просив суд змінити формулювання причини звільнення в трудовій книжці зі звільнення за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, на звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а також провести з ним повний розрахунок належний при звільненні, а саме вихідну допомогу, компенсацію за невикористану відпустку, стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та моральну шкоду, завдану порушенням трудових прав. В обґрунтування позову вказував, що починаючи з 12.10.2011 року він працював на посаді головного інженера ТОВ "Агротехнологія". Починаючи з другої половини квітня 2014 року на підприємстві почали затримувати виплату заробітної плати, тобто порушувати право працівників на працю та заробіток, у зв'язку з чим 14.05.2014 року ним було подано заяву про звільнення за власним бажанням з 23.05.2014 року, на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. В день звільнення ні трудової книжки, ні розрахунку, ні наказу про звільнення він не отримав. 04.07.2014 року, отримавши трудову книжку, з'ясувалося, що його звільнено за ч.1 ст. 38 КЗпП України, що не відповідало змісту його заяви про звільнення. При звільненні йому не була виплачена заборгованість по заробітній платі, компенсація за невикористану відпустку, а також вихідна допомога належна при звільненні за ч.3 ст. 38 КЗпП України. Вище вказані порушення норм трудового законодавства завдали йому моральної шкоди, яку він оцінює в 15000 грн. та яка виразилася в зміні звичного способу життя, адже він був позбавлений зароблених коштів на які мав законне право розраховувати, він втратив нормальні життєві зв'язки, знизилася його самооцінка в сім'ї, він втратив можливість своєчасно розрахуватися за комунальні платежі та кредитні зобов'язання, змушений був звертатися до знайомих з метою позичити кошти, що пригнічувало його, порушило емоційний стан та сон. 24.06.2015 року позивач до суду не з'явився, просив справу розглянути за його відсутності та уточнені позовні вимоги підтримав (а.с.124). Представник відповідача за довіреністю - Панкєєв Я.В. до суду не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. 108,123). Будучи присутнім в судовому засіданні 27.03.2015 року (а.с.104-106), представник відповідача позов не визнав, проти задоволення позову заперечував. В обґрунтування заперечень вказував, що позивач був звільнений за власним бажанням згідно поданої ним заяви про звільнення, підстави для звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України були відсутні, а твердження позивача про допущення ТОВ "Агротехнологія" порушень норм трудового законодавства є надуманими. Вважав, що підстави для виплати вихідної допомоги та моральної шкоди відсутні. Стверджував, що позивач відмовився в день звільнення отримувати трудову книжку та наказ про звільнення. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази надані сторонами, суд приходить до висновку, про необхідність часткового задоволення позовних вимог зі слідуючих підстав. В період з 12.10.2011 року по 23.05.2014 року [PERSON] займав посаду головного інженера ТОВ "Агротехнологія", що підтверджується витягом з трудової книжки та довідкою ТОВ "Агротехнологія" (а.с. 28,100). Причиною звільнення [PERSON], згідно запису в трудовій книжці значиться "звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України", при цьому звільнення проведено на підставі наказу № 17/3к від 23.05.2015 року (а.с. 28, 52). Як вбачається з заяви [PERSON] про звільнення від 14.05.2015 року, він просив звільнити його з 23.05.2014 року, на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з порушенням норм трудового законодавства (несвоєчасна виплата заробітної плати) (а.с. 49). Відповідно до ч.3 ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Стаття 115 КЗпП України визначає, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Факт наявності на підприємстві ТОВ "Агротехнологія" порушення трудового законодавства, а саме несвоєчасності виплати заробітної плати, підтверджується актом перевірки Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області, згідно з яким станом на 23.05.2015 року заробітна плата за другу частину квітня 2014 року та травень 2014 року не виплачена, а також мали місце затримки у виплаті заробітної плати за період з січня по березень 2014 року (а.с. 16-18). Вказане спростовує заперечення відповідача про відсутність порушень трудового законодавства на підприємстві на період звільнення [PERSON] Згідно з ч.3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Працедавець не вправі самостійно змінювати визначену працівником причину звільнення з роботи (правова позиція викладена в постанові ВСУ № 6-120 від 31.10.2012 року). У зв'язку з вище викладеним, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] було проведено з порушенням ст. 38 КЗпП України. Згідно з ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року визначає, що якщо обставинам, які стали підставою для звільнення, в наказі дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність до законодавства про працю. У зв'язку з вище вказаним, суд приходить до висновку про необхідність зміни формулювання причини звільнення [PERSON] на звільнення за власним бажанням, у зв'язку невиконанням роботодавцем законодавство про працю, згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України. Стаття 47 КЗпП України передбачає, що роботодавець зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 КЗпП України Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вбачається з матеріалів справи, трудова книжка видана [PERSON] лише 03.07.2014 року (а.с. 32). Акти про відмову [PERSON] від отримання трудової книжки, надані відповідачем суд розцінює критично, оскільки вони не містять підпису [PERSON], або відмітки про відмову його від підпису (а.с. 50-51). Як вбачається з штатного розкладу ТОВ "Агротехнологія" оклад головного інженера складав 5400 грн. (а.с. 103). Відповідачем, незважаючи на численні запити суду, ухвали про витребування доказів та окремі ухвали суду, не надано до суду правил внутрішнього трудового розпорядку, табелю обліку робочого часу [PERSON], а також не надано довідки про середню заробітну плату [PERSON] до дня звільнення (а.с. 37, 57, 74-75). Як вказував [PERSON], він працював за 5 денним, 40 годинним робочим тижнем, а відповідач доказів протилежного не надав. Позивач стверджує, що він відпрацював в квітні, травні 2014 року всі робочі дні до звільнення, відповідач доказів протилежного не надав. У зв'язку з цим, при визначенні розміру заборгованості із заробітної плати [PERSON] на день звільнення суд виходить з довідки пенсійного фонду, з якої вбачається, що в квітні 2014 року [PERSON] було нараховано 5400 грн., з яких належало до виплати 4424,76 грн., з яких виплачено 08.04.2014 року 212,38 грн. та 2000 грн. 18.04.2014 року, що підтверджується випискою про рух коштів на рахунку (а.с. 23), тобто заборгованість по заробітній платі за квітень 2014 року склала 2212,38 грн., яка була виплачена лише 29.08.2014 року (а.с. 121-122), що підтверджується випискою з рахунку [PERSON], доказів протилежного відповідач не надав. В травні 2014 року [PERSON] було нараховано заробітну плату в розмірі 4680,97 грн., що підтверджується даними Пенсійного фонду України про перерахування страхового внеску (а.с. 119). Відповідно йому належало до виплати 3835,58 грн., виходячи з розрахунку 4680,97 грн. Х 3,6 % = 168,52 грн. (Єдиний страховий внесок); (4680,97 грн. - 168,52 грн.)х 15% = 676,87 грн. Як вбачається з виписки про рух коштів на рахунку [PERSON], йому було виплачено заробітну плату за травень 2014 року в розмірі 3835,59 грн. 20.06.2014 року (а.с. 23), тобто заборгованість за травень відсутня. У зв'язку з цим, суд приходить до висновку про відсутність заборгованості ТОВ "Агротехнологія" перед [PERSON] по заробітній платі. При цьому, як вбачається з особової картки [PERSON], на момент звільнення 23.05.2014 року він мав право на отримання компенсації за невикористану відпустку, яка склала 15 днів (сума календарних днів за період з 12.10.2013 року по 23.05.2014 року 19+ 30+31+30+28+31+30+23 = 222 дні - 7 святкових днів) х 24 днів тривалість повної відпустки / 355 днів у році за виключенням святкових днів. Згідно з ч.1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до п. 2 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки. Згідно з п. 5, 7 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року зі змінами, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат при компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Тому, розмір компенсації за невикористану відпустку [PERSON] за період з 12.10.2013 року по 23.05.2014 року склав 2435,73 грн., згідно слідуючого розрахунку: 57483,32 грн. (сума заробітної плати за період травень 2013 року - квітень 2014 року згідно даних Пенсійного фонду (а.с. 119-120)) / 365 календарних днів - 11 святкових днів = 162,4 грн. середньоденна заробітна плата [PERSON] 162,4 грн. Х 15 днів невикористаної відпустки = 2435,73 грн. Виходячи зі змісту ст. 11 ЦПК України, вимоги позивача в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку підлягають задоволенню в межах заявлених вимог, а саме на суму 2343,76 грн. (а.с. 117). Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Відповідно до п. 2, 5, 8 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року, яка застосовується в тому числі при визначенні розміру середньої заробітної плати при виплаті вихідної допомоги (п. "Є" п.1 Постанови), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. У зв'язку з цим, суд при визначенні середнього заробітку для нарахування вихідної допомоги також виходить із даних про нараховані доходи [PERSON], які містяться в Пенсійному фонді України. Так, розмір вихідної допомоги [PERSON] складає 12149,94 грн., згідно слідуючого розрахунку: 5400 грн. (заробітна плата за квітень 2014 року) + 2700 грн. (заробітна плата за березень 2014 року) / 41 (робочі дні березень-квітень 2014 року) = 197,56 грн. в день. х 20,5 середнє число робочих днів за 2 останні місяці роботи перед звільненням = 4049,98 грн. середня заробітна плата за 2 місяці до дати звільнення Х 3 =12149,94 грн., які і підлягають стягненню з відповідача на користь [PERSON] Стаття 117 КЗпП України визначає, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як вбачається з заяви [PERSON], 22.05.2014 року, тобто за 1 день до звільнення він просив ТОВ "Агротехнологія" провести з ним розрахунок при звільненні, виплативши всі належні суми (а.с.15). ТОВ "Агротехнологія", в порушення ст. 83, 116 КЗпП України не провела належний розрахунок з позивачем та не виплатило йому суми належні до виплати, а тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (а.с. 118). Оскільки відповідачем не надано до суду правил внутрішнього трудового розпорядку, табелю обліку робочого часу [PERSON], суд при розрахунку середнього заробітку за час затримки виплат виходить з виробничого календаря норм тривалості робочого часу при п'ятиденному робочому тижні з двома вихідними днями у суботу та неділю при однаковій тривалості часу роботи за день упродовж робочого тижня та відповідним зменшенням тривалості роботи напередодні святкових та неробочих днів на 2014 -2015 рік відповідно до додатків до листів Міністерства соціальної політики України № 9884/0/14-13/13 від 04.09.2013 року та № 10196/0/14-14/13 від 09.09.2014 року (а.с.125-128). Середній заробіток [PERSON] за час затримки розрахунку, відповідно до п. 2, 5,8 Постанови КМ України № 100 від 08.02.1995 року складає 53933,88 грн, згідно слідуючого розрахунку: 5400 грн. (заробітна плата за квітень 2014 року) + 2700 грн. (заробітна плата за березень 2014 року) / 41 (робочі дні березень-квітень 2014 року) = 197,56 грн. середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні 2 місяці роботи перед звільненням. 197,56 грн. Х (155р.д. (за період з 24.05.2014 року по 31.12.2014 року) + 118 р.д. (за період з 01.01.2015 року по 24.06.2015 року)) = 53933,88 грн. Оскільки позивачем заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на суму 23288,21 грн. (а.с. 118), то відповідно до ст. 11 ЦПК України, саме ця сума підлягає стягненню. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В ході судового розгляду встановлено, що відповідачем було грубо порушено трудові права [PERSON], що позбавило його можливості отримати зароблені кошти, право на вільне розпорядження якими гарантоване ст. 43 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд приходить до висновку, що сам факт порушення вказаних прав [PERSON] завдав йому моральної шкоди, оскільки безумовно порушив звичний для нього спосіб життя, можливість розпоряджатися заробленими грошима, задовольняти елементарні потреби людини в їжі, одязі, тощо. Він був позбавлений можливості належним чином сплачувати за комунальні послуги та отримані кредити (а.с. 19, 25-27), що спричинило йому душевні переживання, зниження авторитету в сім'ї, він змушений був вживати заходів для відновлення свого порушеного права. У зв'язку з вище викладеним, виходячи з принципів розумності, справедливості, з врахуванням глибини душевних страждань позивача та характеру і тривалості винних дій відповідача, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог в частині відшкодування моральної шкоди, а саме вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Оскільки [PERSON] відповідно до п. 1 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, то згідно з ч.3 ст. 88 ЦПК України судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача пропорційної задоволеної частини вимог. Оскільки вимоги немайнового характеру (зміна формулювання причини звільнення) задоволено в повному обсязі, а вимоги майнового характеру задоволено частково на 90,6 % (37781,91 грн. розмір задоволених вимог Х 100 % / 41701,32 грн. розмір заявлених вимог майнового характеру), то стягненню з відповідача підлягає судовий збір в розмірі - 243,60 грн. за вимоги немайнового характеру та 377,81 грн. - за вимоги майнового характеру (1 % від суми задоволених вимог майнового характеру).

Outcome: partial