Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

У провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Укршахтгідрозахист» про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач вказував, що з 14 січня 2015 року на підставі наказу від 14.01.2015 року №5/к був прийнятий на посаду провідного бухгалтера бухгалтерії, наказом від 02.03.2015 №27/к був переведений на посаду головного економіста бухгалтерії, наказом від 15.12.2015 №176/к був переведений на посаду головного економіста економічного відділу. Наказом від 26.02.2016 року №017-к позивач був звільнений за власним бажанням згідно частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю (КЗпП) України внаслідок невиконання власником законодавства про працю, а саме Закону України «Про оплату праці» в частині своєчасної виплати заробітної плати та умов Колективного договору. Позивач зазначив, що при звільненні не було виплачено заробітну плату за грудень 2015 року в сумі 128,80 грн., за січень 2016 року - 5760,28 грн., за лютий 2016 року - 3746,76 грн., компенсацію частини щорічної відпуски - 2375,03 грн., вихідна допомога - 17086,36 грн. Разом не виплачено в остаточний розрахунок 29097,23 грн. Позивач вказував, що 24 червня 2016 року на картковий рахунок позивача відкритий в ПАТ КБ Приватбанк було перераховані грошові кошти в сумі 23208,15 грн, 4000,00 грн. та 1889,08 грн. Разом було зараховано 29097,23 грн. 30 червня на картковий рахунок відкритий в ПАТ" КБ Приватбанк" були перераховані грошові кошти в сумі 1045,36 грн. як компенсація за затримку виплати заробітної плати. Відповідно до положень статті 94 КЗпП України, статей 2,22,34 Закону України «Про оплату праці» компенсації заробітної плати - це складова частина заробітної плати, тому остаточним розрахунком варто вважати 30.06.2016 року. Позивач зазначив, що неправомірні дії відповідача щодо затримки у виплаті заробітної плати, які виразилися у порушенні конституційних прав позивача, а саме статті 23 Конституції України, призвели до матеріальних труднощів, втрати нормальних життєвих зв'язків, через що, позивач був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, та завдали моральної шкоди, яка полягає у моральних переживаннях, тому позивач просить відшкодувати моральну шкоду в сумі 2000,00 грн. Позивач у судове засідання з"явився, позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечував, надав письмові заперечення проти позову (а.с.30-32) вказував, що Державне підприємство «Укршахтгідрозахист» виконує функції із забезпечення гідрогеологічної безпеки діючих шахт та прилеглих територій, та здійснює заходи, щодо запобігання негативного впливу на гідрологічну ситуацію, пов'язаною із фізичною ліквідацією вугільних шахт. Фінансування Відповідача здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України за бюджетною програмою «Реструктуризація вугільної та торфодобувної промисловості України». Відповідач є отримувачем бюджетних коштів за вказаною програмою через головного розпорядника - Міністерство енергетики та вугільної промисловості України. Відповідач є бюджетною установою в розумінні п. 12 ст. 2 Бюджетного кодексу України, оскільки підприємство створено Мінпаливенерго України, повністю утримується за рахунок державного бюджету, є неприбутковою організацією, що підтверджується Рішенням Гірницького відділення Макіївської ОДПІ №124 від 09.06.2011р. ДП «Укршахігідрозахист» внесено до Реєстру неприбуткових установ до організацій, ознака неприбуткової установи (організації) 0002 та довідкою Державної податкової інспекції у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві №146/26-57-15-02-42 від 19.11.2015. ДП «Укршахтгідрозахист» застраховане як неприбуткова організація, код ознаки неприбутковості 0002. Інших джерел фінансування, окрім коштів державного бюджету України підприємство не має. Відповіднодо ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. У справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у зв'язку з повідомленням ним або членом його сім'ї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов'язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін у справ, встановив наступне. Відповідно до ст. 117 КЗпП України разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, суд, на підставі ст.117 КЗпП України, стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Судом встановлено, що відповідачем у справі є Державне підприємство, яке фінансується за рахунок Державного бюджету України, є отримуачем бюджетних коштів у спосіб та порядок визначений Законами України. Судом встановлено, що 14 січня 2015 року на підставі наказу від 14.01.2015 року №5/к був прийнятий на посаду провідного бухгалтера бухгалтерії, наказом від 02.03.2015 №27/к був переведений на посаду головного економіста бухгалтерії, наказом від 15.12.2015 №176/к був переведений на посаду головного економіста економічного відділу. Судом встановлено, що при звільненні позивачу не було виплачено заробітну плату за грудень 2015 року в сумі 128,80 грн., за січень 2016 року - 5760,28 грн., за лютий 2016 року - 3746,76 грн., компенсацію частини щорічної відпуски - 2375,03 грн., вихідна допомога - 17086,36 грн. Разом не виплачено в остаточний розрахунок 29097,23 грн. (а.с.22). Посилання відповідача на вимоги ст.ст.48,49 Бюджетного кодексу України, щодо несвоєчасного виготовлення паспорта бюджетної програми головним розпорядником бюджетних коштів - Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, які не затверджені Міністерством фінансів України, що у свою чергу призвело до позбавлення права Державного казначейства України провести відповідні платежі відповідно до паспорта бюджетної програми на користь відповіжача, не є причиною, щодо не виконання взятих на себе зобов"язань із боку держави, в особі державного підприємства, щодо взятих на себе зобов"язань по своєчасній виплаті заробітної плати працівникам. Так , Конституційний Суд України в Рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012, щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117.237-1 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, а саме в день звільнення або наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Відповідно до п.1 ч.1 чт. 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред'явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила). Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;6) як розподілити між сторонами судові витрати;7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.2. При виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Так у постанові Верховного Суду України від 10.06.2015 року по справі №3-216гс15, для звільнення від відповідальності за порушення зобов"язання, зігдно ст. 617 ЦК України, ст. 218 ГК України, особа, яка порушила зобов"язання, повинна довести :наявність обставин непереборної сили, їх надзвичайний характер,неможливість попередити за даних умов завдання шкоди, причинний зв"язок між цими обставинами і понесеними збитками. Судом встановлено, що відповідачем не доведено у встановленому законом порядку належними та допустимим доказами про поважність причин, щодо несвоєчасності державними органами покладених на них обов"язків або наявність наявність обставин непереборної сили, їх надзвичайний характер,неможливість попередити за даних умов завдання шкоди, причинний зв"язок між цими обставинами і понесеними збитками, а тому позов в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати з 26 лютого 2016 року по 30 червня 2016 року за 80 робочих днів, в розмірі 29595 (двадцять дев'ять тисяч п'ятсот дев'яносто п'ять грн..) 72 коп.підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 237-1КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода - це шкода, заподіяна працівникові поведінкою особи, яку можна характеризувати як неетичну, таку, що суперечить системі поглядів і уявлень, які регулюють поведінку людей у суспільстві.Під моральною шкодою розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ст. 12 Закону України від 14 жовтня 1992 року «Про охорону праці» // Відомості Верховної Ради України. - 1992. - № 49. - Ст. 668).Під моральною шкодою слід розуміти також втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. З постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» // Правовісник. 1996. - № 1; Бюлетень Мінпраці. - 1997. - № 6). 5. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством, що регулює розгляд трудових спорів, зокрема: главою XV КЗпП, главами 3-5, 15, 16 ЦП К України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23 червня 1993 p., іншими нормативними актами. Так, Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються у випадках, коли право на її відшкодування передбачено спеціальним законодавством, зокрема: статтями 7 і 440 і ЦК України, ст. 49 Закону України «Про інформацію», ст. 24 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 44 Закону України «Про авторське право і суміжні права», ст. 10 Декрету Кабінету Міністрів України «Про режим іноземного інвестування», ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. З Закону України «Про порядок, відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», ст. 237-1 КЗпП та іншими (п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Судом встановлено, що відповідачем було виплачено позивачу заборгованість по заробітній платі через 80 днвів після його звільнення, доказів щодо стягуваної суми моральної шкоди позивач не надав, а тому в цій частині позов підлягає задовлденню частково. Судові витрати підлягають відшкодуванню у порядку ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial