Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON]. звернулась до суду з позовом до [PERSON]. (третя особа - орган опіки і піклування Чорнобаївської селищної ради) про визначення місця проживання дітей, посилаючись на те, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 квітня 2007 року, мають двох малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Восени 2015 року сторони припинили подружні стосунки і сім"я розпалась. Причиною припинення шлюбнх відносин було безвідповідальне ставлення відповідача до подужніх та батьківських обов"язків, небажання матеріально утримувати сім"ю, періодичне зловживання алкоголем. В присутності дітей відповідач в нетверезому стані вчиняв скандали та бійки, погрожував позивачці вбивством. Позивачка повністю утримувала сім"ю, вела домашнє господарство, виховувала дітей, допомогу по догляду за дітьми надавали позивачці батьки та сестра. Вказані обставини спонукали позивачку прийняти рішення про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, про що повідомила відповідача. Відповідач проти розірвання шлюбу не заперечував, але попросив разом всією сім"єю відвідати його родичів в Сирію. Погодившись на умовляння відповідача, сторони придбали авіаквитки на чотирьох осіб з датоб вильоту 24 грудня 2015 року та повернення в Україну 15 січня 2016 року. В Сирії сторони проживали в м.Софіта в квартирі батьків відповідача. 05 січня 2016 року відповідач [PERSON] . повідомив позивачку, що діти залишаться з ним в Сирії, а їй необхідно терміново виїхати в Україну. Коли позивачка відмовилась, він почав її бити, погрожував , що вивезе дітей на територію бойових дій і більше позивачка їх не побачить. В цей же день позивачка зателефонувала в посольство України в Сирійській Арабській Республіці і повідомила про фактичне викрадення своїх дітей. З 05 до 08 січня 2016 року позивачка перебувала в повній ізоляції і не мала реальної можливості будь-яким чином захистити себе та дітей. 08 січня 2016 року батько відповідача власним автомобілем вивіз позивачку в м.Бейрут (Ліван), де поміняв авіаквиток на найближчий рейс і відправив позивачку в Україну. Діти залишились в м.Софіта (Сирія). Відповідач примусово утримує дітей і добровільно повертати не має наміру, позивачка з 08 січня 2016 року не бачила дітей, не має можливості спілкуватися з ними. Після повернення в Україну позивачка звернулась до суду з заявами про розірвання шлюбу та стягнення аліментів та змушена вирішувати питання про встановлення мсця проживання дітей. Мотивуючи тим, що її діти є громадянами України, внаслідок малолітства потребують постійного догляду матері, в даний час діти позбавлені звичного для себе середовища і перебувають в стресі, позивачка просила суд відібрати дітей від батька та визанчити місце проживання дітей біля матері. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити повністю на підствах, викладених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з"явився, викликаний в судове засідання через оголошення в пресі і вважається повідомленим належним чином по розгляд справи. Представник третьої особи [PERSON]. пояснила, що в сім"ї позивача створені належні умови для проживання і виховання дітей, діти прихильні до матері, тому вважає, що діти повинні проживати з матір"ю. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків [PERSON]. та [PERSON]., які пояснили, що відповідач не утримував сім"ю, проживав за рахунок дружини, останні два роки зловживав спиртними напоями, поводив себе агресивно, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини справи та визначив правовідносини, які виникли між сторонами. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 квітня 2007 року, мають двох малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Восени 2015 року сторони припинили подружні стосунки і сім"я розпалась. Причиною припинення шлюбнх відносин було безвідповідальне ставлення відповідача до подужніх та батьківських обов"язків, небажання матеріально утримувати сім"ю, періодичне зловживання алкоголем. В присутності дітей відповідач в нетверезому стані вчиняв скандали та бійки, погрожував позивачці вбивством. Позивачка повністю утримувала сім"ю, вела домашнє господарство, виховувала дітей, допомогу по догляду за дітьми надавали позивачці батьки та сестра. Вказані обставини спонукали позивачку прийняти рішення про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, про що повідомила відповідача. Відповідач проти розірвання шлюбу не заперечував, але попросив разом всією сім"єю відвідати його родичів в Сирію. Погодившись на умовляння відповідача, сторони придбали авіаквитки на чотирьох осіб з датоб вильоту 24 грудня 2015 року та повернення в Україну 15 січня 2016 року. В Сирії сторони проживали в м.Софіта в квартирі батьків відповідача. 05 січня 2016 року відповідач [PERSON] . повідомив позивачку, що діти залишаться з ним в Сирії, а їй необхідно терміново виїхати в Україну. Коли позивачка відмовилась, він почав її бити, погрожував , що вивезе дітей на територію бойових дій і більше позивачка їх не побачить. В цей же день позивачка зателефонувала в посольство України в Сирійській Арабській Республіці і повідомила про фактичне викрадення своїх дітей. З 05 до 08 січня 2016 року позивачка перебувала в повній ізоляції і не мала реальної можливості будь-яким чином захистити себе та дітей. 08 січня 2016 року батько відповідача власним автомобілем вивіз позивачку в м.Бейрут (Ліван), де поміняв авіаквиток на найближчий рейс і відправив позивачку в Україну. Діти залишились в м.Софіта (Сирія). Відповідач примусово утримує дітей і добровільно повертати не має наміру, позивачка з 08 січня 2016 року не бачила дітей, не має можливості спілкуватися з ними. Згідно висновку органу опіки і піклування Чорнобаївської районної державної адміністрації від 21 січня 2016 року №18 з врахуванням інтересів малолітніх дітей вважають за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO], та [PERSON], [INFO], з матір"ю [PERSON]. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, главою 13 Сімейного кодексу України. За приписом ст.52 Конституції Укрїни, норми якої є нормами прямої дії, діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Будь-яке насильство над дитиною та її експлуатація переслідується за законом. Згідно ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 191 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедури, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У прринципі 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно з ч.7 та 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 161 СК, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. В судовому засіданні встановлено, що мати дітей [PERSON]. є власником будинку з надвірними спорудами в [ADDRESS] (а.с.15-20), за місцем проживання та за місцем роботи характеризується виключно позитивно, отримує дохід у вигляді заробітної плати, тому має можливість утримувати дітей.(а.с.12-14). Батько дітей [PERSON]. згідно довідки навчального закладу "Київського медичного університету УАНМ" №02/20 від 20.01.2016 року навчається в інтернатурі з 01 серпня 2014 року до 30 червня 2016 року на денній формі навчання без виплати стипендії.(а.с.49). Згідно довідок Чорнобаївського дошкільного навчального закладу "Вишенька" [PERSON] відвідувала навчальний заклад з 18 листопада 2011 року до 23 грудня 2015 року (а.с.10), [PERSON] відвідувала навчальний заклад з 11 червня 2013 року до 23 грудня 2015 року (а.с.11). Не ставлячи під сумнів права та обов'язки матері та її бажання виховувати дитину особисто, виходячи з сукупності матеріальних, морально-психологічних, етичних факторів, приймаючи до уваги вік дітей, а також те, що діти являються грмадянами України, суд визнає, що в найвищих інтересах дітей буде вдібрати дітей у батька та повернути їх матері та визначити місце проживання дітей за місцем проживання матері, так як батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Outcome: approved