Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

18 червня 2020 року [PERSON] , яка діє в тому числі в інтересах: [PERSON] , [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що спірною є двокімнатна квартира [ADDRESS] , яка на праві власності зареєстрована за відповідачами [PERSON] та [PERSON] 04 серпня 2007 року між нею та відповідачем [PERSON] укладений шлюб. Шлюб не розірваний. Від шлюбу з відповідачем [PERSON] , вони мають двох синів - [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Ще до реєстрації шлюбу разом з чоловіком з дозволу його батьків - відповідачів [PERSON] та [PERSON] вони поселилися в квартиру [ADDRESS] і почали робити в ній ремонт. В квартирі були повністю замінені водопровідні труби, електропроводка, замінені вікна на металопластикові, зроблена натяжна стеля, повністю замінене сантехнічне обладнання, стіни декілька разів обклеювалися новими шпалерами, замінені вхідні двері, на долівці покладений ламінат у всіх кімнатах та коридорі. Ремонт в квартирі зроблений за особисті з чоловіком кошти. Позивач посилається на те, що до народження другої дитини стосунки з чоловіком та його батьками були дуже гарні, але після народження сина [PERSON] , який має захворювання -хвороба [PERSON] , регулярна форма, вкрай зіпсувалися. Чоловік став приходити додому лише переночувати, пояснивши це тим, що він хоче відпочити, а позивач та діти заважають його відпочинку. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] ніколи її не виганяли, а навпаки проявляли турботу про їх сім`ю, комунальні платежі за квартиру платили весь час їх спільного проживання. Останнім часом чоловік позивачки постійно вимагає від неї, щоб вона з дітьми залишила квартиру, однак вона зазначає, що молодший син, в силу своєї хвороби потребує постійної уваги і догляду, старший син відвідує школу за місцем спірної квартири. Діти знаходяться на обліку в дитячій лікарні за місцем знаходження спірної квартири. Позивач вказує, що вона та відповідач [PERSON] за адресою спірної квартири не зареєстровані, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] мають інше постійне місце проживання -житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] , який належить їм на праві власності. Тому вона просить, визнати за нею та її дітьми право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 01 липня 2020 року за позовною заявою відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання. 19 липня 2020 року через канцелярію Ленінського районного суду м. Харкова відповідачем [PERSON] було подано відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що в задоволенні позовних вимог заперечує, пояснивши, що вони з позивачкою [PERSON] та двома дітьми, дійсно проживають в кв. [ADDRESS] без реєстрації. Зареєстровані вони в [ADDRESS] . Квартира в якій вони проживають належить на праві власності його батькам - [PERSON] і [PERSON] , які не проживають в даній квартирі. При їх вселенні вони надали усну згоду на тимчасове їх проживання, з умовою звільнити квартиру за їх першою вимогою, з чим вони погодилися. Такі умови їх проживання в квартирі батьків були надані тому, що [PERSON] перебуває на квартирному обліку за містом служби в Харківському національному університеті Повітряних Сил ім. І. Кожедуба з 18.09.2002 року. За час їх спільного проживання в квартирі, вони не мали власних коштів на ремонт, всі ремонтні роботи в квартирі проведені за рахунок власників житла - його батьків. Відповідач зазначає, що ані він, ані позивачка [PERSON] ніколи не проживали разом з власниками спірної квартири, його батьками [PERSON] і [PERSON] , ніколи не вели спільного господарства та не мали спільного бюджету. Через деякий час після народження другого сину, в родині стосунки зіпсувалися, можливості подальшого спільного проживання або збереження родини він не вбачає, тому ним було подано позов про розірвання шлюбу. 29 липня 2019 року позивачем через канцелярію Ленінського районного суду м. Харкова було подано відповідь на відзив, де вона зазначила, що вважає відзив відповідача необґрунтованим та не аргументованим, пояснивши, що вона разом з чоловіком відповідачем [PERSON] та синами [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS] . За вказаною адресою житловий будинок відсутній та вони ніколи не проживали за вказаною адресою. Спірна квартира була надана відповідачам, в тому числі [PERSON] , і приватизована ними. Після народження сина [PERSON] , через деякий час, [PERSON] розпорядився своєю часткою у праві власності на спірну квартиру. Шлюб між нею та відповідачем [PERSON] був зареєстрований 04 серпня 2007 року. На час реєстрації шлюбу в спірній квартирі батьки [PERSON] - відповідачі [PERSON] та [PERSON] не мешкали. Вони мали інше постійне місце проживання в житловому будинку [ADDRESS] . Починаючи з 2007 року вони мешкають у спірній квартирі, батьки відповідача [PERSON] не ставили вимогу про звільнення спірної квартири за їх першою вимогою. Протягом 13 років батьки ніяких умов їх проживання в спірній квартирі не висували і ніколи не пропонували підшукати інше житло. Квартира була надана їм у постійне користування, де вони робили ремонт, переобладнання квартири. 27 серпня 2020 року відповідачем [PERSON] через канцеліярю Ленінського районного суд м. Харкова було подано заперечення на відповідь на відзив в яких він просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, виклавши аналогічні доводи попередньої письмової заяви. 24 липня через канцелярію Ленінського районного суду м.Харкова відповідачами [PERSON] , [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву в якій вони просили захистити їх право власності від порушень, не пов"язаних із позбавленням володіння, шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] . В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначили, що вони з позивачкою ніколи не проживали спільно, не були пов`язані спільним побутом, не вели спільного господарства. Вони надали усну згоду на тимчасове проживання у їх квартирі після одруження сина - [PERSON] та позивачки - [PERSON] , з умовою звільнення квартири за першою вимогою. Вони посилаються на те, що єдиними власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] , а [PERSON] не була членом їх родини, [PERSON] та [PERSON] , тому на адресу [PERSON] направлена письмова вимога про звільнення квартири [ADDRESS] . 02 жовтня 2020 року через канцелярію Ленінського районного суду м .Харкова Ряполова Лариса Анатоліївна подала уточнену позовну заяву в якій просила визнати за нею та її дітьми право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] та вселити її та дітей до даної квартири. У уточненій позовній заяві зазначила, що на момент її вселення до спірної квартири, її чоловік - відповідач [PERSON] , був власником 1/3 частини цієї квартири. В цій же квартирі народилися їх діти. Позивач зазначає, що вселилася до квартири у якості члена сім"ї власника, тривалий час, з травня 2007 року, постійно в ній проживала і набула право користування спірною квартирою. Іншого місця проживання вона та діти не мають. Також вказує, що 18.08.2019 року її змусили виїхати з квартири, у зв"язку із чим вона двічі викликала поліцію. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2019 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , треті особи [PERSON] , Служба у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про виселення та об`єднано в одне провадження вимоги за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , треті особи [PERSON] , Служба у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про виселення. із позовом [PERSON] , яка діє в тому числі в інтересах: [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням. 17 грудня 2019 року [PERSON] , [PERSON] відповідачі за первісним позовом надали до суду відзив на уточнену позовну заяву, пояснивши, що проти задоволення уточненої позовної заяви заперечують у повному обсязі з мотивів викладених у зустрічній позовній заяві. Пояснили, що на даний момент позивач [PERSON] виселилась із належної їм квартири. Також [PERSON] забрала усі речі та майно, яке вона забажала забрати. Позивачка [PERSON] ніколи не була членом родини [PERSON] та [PERSON] та ніколи не отримувала права користування їх майном. Відповідач за первісним позовом, [PERSON] , також подав відзив на уточнену позовну заяву, в якому зазначив, що уточнену позовну заяву [PERSON] з додатковою вимогою про її вселення - не визнає. Пояснив, що 18 серпня 2019 року [PERSON] виселилася з кв. [ADDRESS] . Після виселення з даної квартири вона ще декілька разів приїжджала автівкою та вивозила свої речі. На даний час її особистих речей, як і речей дітей не має. Все майно вона перевезла до квартири свого рідного батька, де вони з дітьми на даний час і проживають. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2020 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач первісний позов з уточненням підтримала та просила задовольнити, просить суд вселити її та дітей у сказане житло, оскільки вона має право на користування цим житловим приміщенням, так як була вселена за згодою власників, як член сім"ї власника, протягом 12 років постійно проживала у квартирі, здійснювала разом з чоловіком ремонт та облаштування у квартирі, у неї відсутнє інше житло. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Також за клопотанням позивача [PERSON] її було допитано у судовому засіданні у якості свідка. Як свідок, остання пояснила, що вони з чоловіком протягом проживання у квартирі робили ремонт, а саме замінили двері, вікна на балконах, ламінат. Двічі замінювали шпалери. Також була придбана мебля. Повністю облаштована дитяча кімната. Повністю було переобладнано та зроблено ремонт у ванній кімнаті. У квартирі досі залишаються її речі та речі дітей. Коли її свекра та чоловік виселили, то вона забрала лише саме необхідне. Добровільно вона не виселялась. Після цього вона з дітьми проживає у квартирі її батька, де також проживає родина її сестри. До спірної квартири її не допускають. Чим пояснити таке ставлення до неї вона не знає, оскільки раніше із батьками чоловіка завжди були гарні стосунки. Будь-яких письмових договорів на проживання вона з ними не укладала. [PERSON] 2019 року їй надіслали повідомлення про звільнення квартири. Представник позивача за первісним позовом у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пославшись на обставини викладені у позовній заяві. Зустрічний позов просила залишити без задоволення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які є позивачами за зустрічним позовом, та їх представник у судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечували, підтримали зустрічний позов. У останнє судове засідання не з"явилися. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечував з підстав викладених у письмових заявах, зустрічний позов підтримав. У останнє судове засідання не з"явився. Представник третьої особи Служби у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служби у справах дітей ХМР у судовому засіданні зазначив, що в інтересах дітей вони підтримують первісний позов. Проти задоволення зустрічного позову заперечують. За клопотання позивача за первісним позовом також було допитано у якості свідка [PERSON] , яка суду пояснила, що родину [PERSON] знає з 2007 року. Позивач [PERSON] їй була знайома ще раніше. Після знайомства [PERSON] та [PERSON] вони через нетривалий час одружилися. [PERSON] проживав у квартирі [ADDRESS] . У травні 2007 року вони почали робити ремонт, який тривав три роки. Також батько [PERSON] допомагав робити ремонт. Діти [PERSON] та [PERSON] з народження проживають у цій квартирі. [PERSON] син ходить у школу за місцем проживання у школу № 126. У подружжя були гарні стосунки. Останні час почалися сварки. Батьки [PERSON] втрутилися і лише погіршили відносини. [PERSON] скаржилася, що її вигоняють з квартири, за якою причиною їй невідомо. Речі [PERSON] з квартири не всі забрала. Їй видавали речі по списку частинами. Вона знає, оскільки разом приїздила із [PERSON] за речами. Хто є власником квартири свідку невідомо. На ремонт [PERSON] та [PERSON] також брали кошти у його батьків. Мати [PERSON] приїхала до квартири та дала час [PERSON] для виселення. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно дост.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У ст. 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено наступні факти та обставини. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 27.09.1999 року квартира [ADDRESS] приватизована та на праві спільної власності належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 04.08.2007 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Шлюб на час розгляду справи не розірвано. [PERSON] переїхала проживати до чоловіка - [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Та з того часу постійно проживала за вказаною адресою, без реєстрації. У щлюбі у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до договору про визначення часток від 01.12.2011 року співвласники [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] визначили частки у спільному сумісному майні по 1/3 частці вказаної квартири. За договором дарування від 24.12.2011 року [PERSON] подарував 1/3 частину квартири [ADDRESS] [PERSON] . За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно сформованої 29.09.2019 року, квартира [ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] 2/3 частини та [PERSON] 1/3 частина. Як вбачається з інформаційної довідки з реєстру територіальної громади м. Харкова, у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Позивач [PERSON] та її чоловік - відповідач [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] . З копії довідки про склад сім"ї виданої 04.12.2017 року Харківським Національним університетом повітряних сил ім. І. Кожедуба за адресою м. Харків, вул. Динамівська, 3-А постійно зареєстровані родина у складі чотири особи - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (з 14.03.2012 року), [PERSON] (з 26.06.2017 року). Згідно довідки від 22.12.2019 року [PERSON] перебуває на квартирному обліку у Харківському гарнізоні та Харківському національному університеті Повітряних сил ім. І. Кожедуба з 18.09.2002 року складом сім"ї 4 особи - він, дружина та двоє синів. А також у списках осіб, які мають право на першочергове отримання жилих приміщень. Номер у черзі гарнізону 981. Однак, за адресою [ADDRESS] позивач [PERSON] , її чоловік - відповідач [PERSON] , та їх діти ніколи не проживали, що не заперечувалось сторонами по справі. Як встановлено в судовому засіданні, після укладення шлюбу із [PERSON] позивач [PERSON] вселилася в квартиру [ADDRESS] як член сім`ї власника квартири, а саме як дружина чоловіка співвласника квартири, а отже, набула права користування житлом на рівні з іншими членами сім`ї. Влітку 2019 року [PERSON] надійшла вимога про звільнення квартири [ADDRESS] від свекрові - відповідача [PERSON] 18.08.2019 року на її вимогу [PERSON] разом з дітьми виїхала з спірної квартири та з того часу проживає у квартирі її батька за адресою [ADDRESS] . У вказаній квартирі також проживає родина її сестри. Позивач [PERSON] намагалася потрапити до квартири ,однак її чоловік відповідач [PERSON] та його батьки не допускають її до квартири. Викладене підтверджується змістом позовної заяви, письмовими заявами сторін та поясненнями сторін у судових засіданнях, поясненнями свідка. Правовідносини між сторонами врегульовано нормами Житлового кодексу Українита Цивільного кодексу України. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (подружжя, діти, батьки). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналогічні положення містяться і у ч. 1ст. 405 ЦК України, згідно яких члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Підстави та порядок позбавлення членів сім`ї власника права користування жилими приміщеннями визначені у ст. 157 ЖК України, якою встановлено, що членів сім`ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого приміщення. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Суд виходить з того, що право користування [PERSON] та її дітей вищезазначеним спірним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція). При цьому її виселення із спірної квартири є невиправданим втручанням у її право на повагу до житла. Так, судом установлено, що [PERSON] чиняться перешкоди в користуванні спірним житловим приміщенням, зокрема щодо доступу до квартири. При цьому, позивачі за зустрічним позовом, посилаючись на відсутність законних підстав для користування [PERSON] спірним житлом, заявили вимогу про її виселення. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачами за зустрічним позовом не доведено. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Схожі за змістом висновки виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-298цс19), від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18). Судом встановлено, що [PERSON] вселилася у спірну квартиру на законних підставах, тривалий час (понад дванадцять років на час звернення позивача до суду з позовом) проживала у цьому житлі, та є її єдиним постійним місцем проживання, іншого житла не має, несла витрати на її утримання, ремонт, облаштування, тобто [PERSON] має тривалий зв`язок із спірною квартирою як із житлом. У спірній квартирі з народження проживали неповнолітні діти позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Декларацією прав дитини, прийнятою резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, закріплено принцип, згідно з яким дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю (принцип 6). Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отже, за фактом народження малолітні діти набули право користування спірним житловим приміщенням - квартирою, проте користуватися своїм правом певний час не мають можливості, оскільки останні проживали за іншою адресою разом зі своєю матір`ю - [PERSON] , яку змусили виїхати зі спірної квартири. Вищевказана квартира належить на праві власності відповідачам [PERSON] та [PERSON] , яка являються бабусею та дідусем малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Власники квартири не заперечують проти проживання у квартирі онуків, при цьому вимагають виселення їх матері - [PERSON] . За змістом частини першої статті 15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» до груп ризику щодо втрати житла або права на його використання належать також особи, які не мають власного житла та проживають в орендованих приміщеннях, у знайомих, родичів, друзів тощо. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] та неповнолітні [PERSON] , та [PERSON] , набули право власності або право постійного користування іншим житлом немає. Суд вважає, що право користування позивача за первісним позовом [PERSON] та її дітей вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції. При цьому її виселення із спірної житлової квартири є невиправданим втручанням у її право на повагу до житла. Належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності виселення [PERSON] зі спірної кімнати, до якої вона була вселена на законних підставах, більше 13 років назад, позивачами за зустрічним позовом, у передбаченому ст.ст.12,81 ЦПК України порядку, суду не надано. З урахуванням відсутності у [PERSON] та її дітей іншого житла, та відсутності з боку позивачів за зустрічним позовом обгрунтувань існування нагальної суспільної необхідності у звільненні спірного житла, підстави для виселення відсутні. Є безпідставними доводи про те, що [PERSON] добровільно звільнила спірне приміщення та виїхала на інше постійне місце проживання. Встановлено, що 18 серпня 2019 року [PERSON] виїхала з спірної квартири, що не заперечувалося сторонами. В свою чергу [PERSON] зазначала, що виїхала вона із спірної квартири на вимогу свекрові та чоловіка, вона не може повернутися туди, оскільки їй чинять перешкоди та не давали можливості потрапити до житла, навіть забрати необхідні речі. З приводу неможливості потрапити до спірного житла, та що їй чинилися перешкоди, свідчать звернення її до правоохоронних органів. У червні 2019 року вона звернулася до суду із позовною заявою про визнання права користування житловим приміщенням. Таким чином, у цій конкретній справі, оскільки тривалий час проживання [PERSON] у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом позивача та її неповнолітніх дітей в розумінні статті 8 Конвенції. Встановивши, що [PERSON] вселилася у спірну кімнату на законних підставах, тривалий час (понад дванадцять років на час звернення позивача до суду з позовом) проживала у цьому житлі, та є її єдиним постійним місцем проживання, іншого житла не має, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог первісного позову про визнання її та неповнолітніх дітей такими, що мають право користування спірним житлом. При цьому, установивши, що [PERSON] чиняться перешкоди в користуванні спірним житловим приміщенням, зокрема щодо доступу до квартири, суд, з урахуванням встановлених у цій справі конкретних обставин, вважає наявні підстави для задоволення вимоги її позову про вселення разом з дітьми у спірне житлове приміщення. Суд також вважає за необхідне зазначити наступне. Так, чоловік позивача - [PERSON] за договором дарування від 24.12.2011 року подарував 1/3 частину квартири [ADDRESS] своєму батьку - відповідачу [PERSON] . [PERSON] знав ще до отримання 1/3 частини квартири у подарунок, що у ній проживає його невістка - [PERSON] , та на той час одна неповнолітня дитина - [PERSON] . Також у договорі дарування [PERSON] зазначив, що жодні треті особи не мають майнових прав на квартиру, що не відповідало дійсності. Тобто [PERSON] , який прийняв дарунок від [PERSON] , був обізнаний про обтяження квартири у вигляді права користування членів сім`ї колишнього власника. Таким чином, міг передбачити характер та вагу обтяження його майбутньої частини нерухомості при прийнятті дарунку. При цьому, після укладення договору дарування, колишній власник разом із родиною продовжили проживати у спірній квартирі, та протягому тривалого часу (8 років), будь-яких заперечень з цього приводу не заявлялось. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У справі, що розглядається, виселення відповідача за зустрічним позовом [PERSON] в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останньої на житло та недобросовісності дій сторін договору дарування, внаслідок яких [PERSON] може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком. Зі справи вбачається, що [PERSON] набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї свого чоловіка - співвласника на той час спірної квартири. У подальшому право власності на його частину житла набув його батько - [PERSON] . Оскільки у справі, що розглядається, позивач за зустрічним позовом [PERSON] прийнявши частину квартири у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, знав про проживання в ньому позивача - члена сім`ї колишнього власника цього житла, яка не має іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено, шляхом виселення [PERSON] , яка внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства ( п.6 ч.3 ст.2 ст.11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети». Таким чином, суд приходить до висновку, що право користування [PERSON] та її дітей спірним житловим приміщенням підпадає під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому її виселення із спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у її право на повагу до житла. Належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності виселення [PERSON] зі спірної квартири, до якої вона була вселена на законних підставах більше 13 років назад, позивачами за зустрічним позовом, у передбаченому процесуальним законом порядку, не надано. На підставі зазначеного, аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає за необхідне первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Outcome: approved