Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 01.10.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладений кредитний договір № 0320/1008/45-036, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 17\~700,00 дол. США з розрахунку 14,99\~% річних на строк до 01.10.2026 року. З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором від 01.10.2008 року між банком та другим відповідачем, [PERSON], того ж дня було укладено договір поруки №\~0320/1008/45-036-Р-1, відповідно до якого останній взяв на себе перед банком зобовязання у повному обсязі відповідати за виконання позичальником усіх зобов'язань, що виникають з умов кредитного договору. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ПАТ «Сведбанк» продає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. Отже, відповідно до вказаного договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору. Позичальник [PERSON] зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, через що (з урахуванням збільшених під час судового розгляду позовних вимог) має перед банком заборгованість за кредитним договором № 0320/1008/45-036 в сумі 461\~669,92 грн., з яких: 355\~494,01 грн. тіло кредиту, 106\~175,91 грн. заборгованість по сплаті відсотків. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором\~№\~0320/1008/45-036 від 01.10.2008 року. В свою чергу, [PERSON] подала зустрічний позов, в обґрунтування вимог зазначаючи, що 01 жовтня 2008 року між нею та ПАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір\~№\~0320/1008/45-036 та на забезпечення виконання основного зобовязання іпотечний договір №\~0320/1008/45-036-Z-1. Позивачка вважає, що укладення кредитного договору в іноземній валюті порушує положення цивільного законодавства через відсутність у ПАТ «Сведбанк» відповідної ліцензії на здійснення валютних операцій. Крім того, [PERSON] посилається на невідповідність змісту кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки до договору включені несправедливі умови щодо покладення виключно на позичальника всіх ризиків знецінення національної валюти України. Подальше виконання кредитного договору в умовах значного знецінення національної валюти України по відношенню до валюти кредиту (долару США) на думку позивачки також порушує принцип справедливості цивільно-правових відносин, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позичальника, споживача кредитних послуг. З урахуванням викладеного [PERSON] просить суд визнати недійсними кредитний та іпотечний договори, виключити відповідні записи з Державного реєстру іпотек, та Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, застосувати реституцію. Представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ПАТ\~«Дельта Банк» в судовому засіданні підтримала первісний позов та просила його задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити за відсутністю правових підстав. Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом, підтримав зустрічний позов та просив його задовольнити, проти первісного позову заперечував в повному обсязі. Відповідач за первісним позовом, третя особа за зустрічним позовом, [PERSON] підтримав зустрічний позов, проти первісного позову заперечував в повному обсязі. Представники відповідача за зустрічним позовом ПАТ "Омега Банк" в судове засідання не зявились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи (Т. 2, а.с. 43, 53, 69), причину неявки суду не повідомили, заяву про розгляд справи за їх відсутності не подавали,\~у звязку з чим суд вважає можливим розглянути справу та ухвалити рішення на підставі наявних доказів. Представник третьої особи [PERSON] банку України в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав первісний позов. Третя особа за зустрічним позовом Приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. За ст. 1049 параграфа 1 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця. За умовами кредитного договору № 0320/1008/45-036, укладеного 01 жовтня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк», банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 17\~700,00 дол. США на строк до 01 жовтня 2026 року включно, а позичальник зобовязався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом з розрахунку 14,99\~% річних та виконати свої зобовязання в повному обсязі у терміни, передбачені договором (Т.\~1, а.с. 6-20). Нормами статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобовязання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням та завдатком. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору № 0320/1008/45-036 сторони дійшли згоди, що умовами надання кредитних коштів є, крім іншого, укладення договору іпотеки обєкта нерухомості, для придбання якого позичальник отримує кредитні кошти. 01 жовтня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» укладено іпотечний договір №\~0320/1008/45-036-Z-1, за яким позивачка на забезпечення виконання основного зобовязання передала в іпотеку банку належне їй на праві власності майно квартиру за адресою: Дніпропетровська обл., м. Павлоград, вул. Ленінградська, буд. 47 (Т. 1, а.с. 228-230). Крім того, в забезпечення виконання зобовязань [PERSON] перед банком між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем, [PERSON], укладений договір поруки № 0320/1008/45-036-Р-1 від 01.10.2008 року, за умовами якого поручитель зобовязався відповідати за виконання зобовязань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику (Т. 1, а.с. 21-22). Згідно з п.п. 2, 3 вказаного договору поруки поручитель та боржник відповідають перед банком як солідарні боржники, при цьому відповідальність поручителя обмежується сумою кредиту, нарахованими процентами, пенями, комісіями та іншими платежами, передбаченими основним зобовязанням. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). ВАТ «Сведбанк» свої зобовязання виконав в повному обсязі та в обумовлений в договорі термін, надавши [PERSON] грошові кошти. На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року тип банку з відкритого акціонерного товариства змінено на публічне акціонерне товариство, в звязку з чим ПАТ «Сведбанк» є правонаступником всіх прав та обовязків ВАТ «Сведбанк» (Т. 1, а.с.\~44-48). 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ПАТ «Сведбанк» продає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі за кредитним договором №\~0320/1008/45-036 від 01.10.2008 р., укладеним з [PERSON] (Т. 1, а.с. 35-43). Відповідно до п.1 ч.1 статті 512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. В ч. 1 ст. 516 ЦК України встановлено, що зміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, до ПАТ «Дельта Банк» перейшли всі права первісного кредитора у зобовязанні за кредитним договором № 0320/1008/45-036 від 01.10.2008 року, про що у встановленому законодавством порядку повідомлено [PERSON] (Т. 2, а.с. 63-64). В свою чергу, ПАТ\~"Сведбанк" перейменований в ПАТ "Омега Банк", що підтверджується Витягом з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (Т. 2, а.с. 10-17). В порушення умов кредитного договору відповідач неналежним чином виконувала свої зобовязання, допустила виникнення заборгованості перед банком. Частиною 1 статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ст. 625 ЦК України). Відповідно до ст.ст.\~553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.\~\~Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до п. 9.1 кредитного договору №\~0320/1008/45-036 у випадку невиконання позичальником будь-яких зобовязань за договором, та/або у випадку порушення позичальником строків платежів банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплату процентів за користування ним. Позивач ПАТ «Дельта Банк» направляв на адресу відповідачів повідомлення з вимогою сплатити заборгованість (Т. 1, а.с. 27-34). Всупереч положенням кредитного договору, незважаючи на повідомлення, [PERSON] свої зобовязання належним чином не виконує. За змістом ч. 2\~ст. 1050 ЦК України\~якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу. Оскільки [PERSON] затримала сплату чергової частини кредиту більш ніж на один календарний місяць, у позивача на підставі п. 9.1 кредитного договору, ст.ст.\~1054, 1050 ЦК України виникло право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася. Згідно з розрахунком позивача за первісним позовом станом на 24.11.2015 року заборгованість за кредитом складає\~461\~669,92 грн., з яких: 355\~494,01 грн. тіло кредиту, 106\~175,91 грн. заборгованість по сплаті відсотків, наявність та розмір якої не оспорюють відповідачі за первісним позовом. При розгляді зустрічного позову [PERSON] до ПАТ "Омега Банк" та ПАТ "Дельта Банк"судом встановлено таке. Звертаючись до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним, позивачка однією з підстав позовних вимог зазначала те, що на момент укладення кредитного договору у ВАТ «Сведбанк» була відсутня індивідуальна ліцензія на надання кредиту в іноземній валюті та використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, що на її думку є підставою для визнання укладеного договору недійсним на підставі ст. ст.\~203,\~215,\~227 ЦК України. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ч. 2 ст.\~192\~та ч. 3 ст.\~533 ЦК України\~використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Тобто, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є\~Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 (надалі Декрет КМУ). Як вже зазначалось, статтею 1054 ЦК України\~передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі\~ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність»\~кошти - це гроші у національній або іноземній валюті. Статті\~47\~та\~49\~вказаного\~Закону\~визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу [PERSON] банку України на банківські операції та видачі генеральних ліцензій визначений Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим\~постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275 (була чинною станом на 01.10.2008 року), у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Відповідно до\~ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»\~операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій [PERSON] банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст.\~5 вказаного в цьому абзаці нормативного акта. За нормами п. 1 глави 3 розділу 2 Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженою Постановою Правління НБУ від 10 серпня 2005 року за № 281, резиденти мають право купувати, обмінювати іноземну валюту з метою виконання зобов'язань (у тому числі власних операцій суб'єктів ринку) за винагороди, неустойки тощо в іноземній валюті на підставі кредитних договорів та ін. Аналізуючи наведені норми матеріального права, суд доходить висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена пунктом «в» ч. 4\~ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» на випадок, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам. Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі [PERSON] банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого\~постановою Правління [PERSON] банку України від 14 жовтня 2004 року № 483\~та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких [PERSON] банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, або отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Судом встановлено, що [PERSON] банком України кредитору за договором, ВАТ "Сведбанк", видана банківська ліцензія № 38 від 07.12.2007 р., згідно з якою останньому надано право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п. 5-11 ч. 2\~ст. 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність", та дозвіл № 38-2 від 07.12.2007 р. (з додатками), на підставі чого банк мав право здійснювати валютні операції, зокрема операції з валютними цінностями щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України та ін. (Т. 2, а.с. 57-61). Враховуючи викладені обставини, суд доходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог в цій частині, оскільки надання та одержання кредиту в іноземній валюті не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відповідно до ч. 1\~ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.\~Статтею 627 ЦК України\~передбачено, що відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З матеріалів справи виходить, що позивач свідомо звернулась до банку з метою отримання кредиту на поточні потреби, при цьому підстав вважати, що [PERSON] будь-яким чином обмежувалась в праві вибору банку або у вільному волевиявленні відносно укладення договору немає. В період укладення договору сторони діяли добросовісно і дійшли домовленості відносно всіх основних і суттєвих його умов, в тому числі про юридичну природу договору, строк його дії, коло обов'язків і прав кожної зі сторін. Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, відповідачка за первісним позовом погоджувалась із всіма умовами договору, про що свідчить її підпис в договорі та тривале погашення кредиту в іноземній валюті. Згідно з п. 3\~ст. 203 Цивільного кодексу\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Позивач при отриманні кредиту міг звернутись до іншого банку, який пропонував інші умови кредитування, якщо його не влаштовували валюта, умови та схеми кредитування ВАТ "Сведбанк". [PERSON] не надано жодного доказу на підтвердження того, що існували чинники, які б примусили її прийняти умови кредитного договору на вкрай невигідних умовах. На згоду [PERSON] з укладеним договором вказує і той факт, що вона отримала кредит, витратила кошти за власним бажанням і на власний розсуд. Доводи позивачки за зустрічним позовом свідчать лише про те, що фактично вона виявила свою незгоду з наслідками вже укладеного договору, її заперечення проти укладеного договору пов'язане з незгодою сплачувати кредит за тим курсом долара, який є чинним на даний час. Позивачка зазначає, що на момент укладення договору вона розраховувала свої фінансові можливості, однак при існуючому на даний час курсу гривні до долара вона не має можливості сплачувати кредит. Однак суд зазначає, що незгода з наслідками укладеного договору не є підставою для визнання його недійсним.\~ Посилання позивачки за зустрічним позовом як на підставу для визнання кредитного договору недійсним на те, що через значне підвищення курсу валют сума коштів, яка підлягає поверненню банку, значно більша ніж та, яку вона брала, а тому таке положення договору згідно з Законом України «Про захист прав споживачів» є несправедливим, суд не приймає, оскільки саме по собі зростання або коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору. Виходячи зі змісту п. 11.13 позичальник перед підписанням кредитного договору №\~0320/1008/45-036 отримала в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування та в повному обсязі інформацію, передбачену Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління НБУ 10.05.2007 р. № 168 (Т. 1, а.с. 13). Відповідно до\~статті 36 Закону України "Про [PERSON] України"\~офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється [PERSON] Банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій\~статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", встановлюються [PERSON] Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно з Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого\~Постановою Правління [PERSON] Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Зазначене свідчить, що незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Тож, при укладенні кредитного договору в іноземній валюті та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення кредиту в доларах США, сторони за договором усвідомлювали, що курс національної валюти України до долару США не є незмінним, а тому позивачка при належній завбачливості, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, повинна була передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором, а також розглянути можливість отримання кредиту в національній валюті. В момент укладання договору сторони не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане та відповідно передбачити заздалегідь повну вартість кредиту в національній валюті України. Таким чином, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилались учасники судового провадження як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази в їх сукупності, суд знаходить позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором такими, що підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Омега Банк» та ПАТ «Дельта Банк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними такими, що задоволенню не підлягають. Щодо вимог про визнання недійсним договору іпотеки, то вони є похідними від вимог про визнання недійсним кредитного договору, а тому в їх задоволенні слід відмовити. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що згідно з підп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4, п. 22 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір»\~(в редакції, що діяла на момент звернення до суду)\~позивача було звільнено від сплати судового збору при зверненні до суду, при цьому за подання позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складала 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» станом на 01.01.2015 року мінімальна заробітна плата була встановлена на рівні 1218,00 грн. Таким чином, відповідно до ч. 3\~ст. 88 ЦПК України\~судовий збір підлягає стягненню з відповідачів в дохід держави, виходячи з ціни позову, в максимальному розмірі, а саме в сумі 1 827,00 грн. з кожного.

Outcome: approved