Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

22.12.2018 року ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» (далі ПАТ «ПУМБ») звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до укладеного між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та відповідачкою кредитного договору № 26252019250154 від 19.12.2013 року, [PERSON] отримала кредит у розмірі 10400 грн. 19.07.2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», що підтверджується випискою з Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» є правонаступником усіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал», що підтверджується випискою та Статутом. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою зобов`язань за кредитним договором № 26252019250154 від 19.12.2013 року утворилась заборгованість, у зв`язку з чим позивач направив письмову вимогу (повідомлення) відповідачу на адресу місця проживання, яку вона зазначила у анкеті на отримання кредиту: [ADDRESS] , тому, тому вважає, що обов`язок щодо претензійної роботи виконаний належним чином. З розрахунку позивача заборгованість за кредитним договором № 26252019250154 від 19.12.2013 року станом на 14.12.2018 року становить 101656,75 грн., з яких: 10400 грн. - заборгованість за кредитом; 0,0 грн. - заборгованість за процентами; 15984,01 грн. - заборгованість за комісією; 75272,74 грн. - штрафні санкції, яку позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь, а також вирішити питання відшкодування судового збору. 10.04.2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, а 06.11.2019 року додаткові пояснення, до яких надано докази направлення відзиву та додаткових пояснень позивачу. З вказаних документів вбачається, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Так як, 10.10.2017 року приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис № 1660 про стягнення з неї на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованості за кредитним договором № 26252019250154 від 19.12.2013 року за період з 02.10.2016 року по 02.10.2017 року в розмірі 22703,24 грн. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18.04.2018 року у цивільній справі № 758/1634/18 виконавчий напис № 1660 від 10.10.2017 року, визнано таким, що не підлягає виконанню. При цьому, стягнення коштів на підставі виконавчого напису нотаріуса є примусовим, а отже не перериває перебігу строку позовної давності. Що стосується тіла кредиту зазначає, що під час укладення кредитного договору згідно п. 2.3, 2.6 встановлено ліміт овердрафту в розмірі 7000 грн., з процентною ставкою за користування овердрафтом, % річних 0,0001/36.00 на строк 24 місяці. З наданих банком документів слідує, що вона здійснювала погашення заборгованості, останнє 02.03.2015 року на суму 600 грн., в цілому ж нею сплачено 7490,81 грн. Тому наявність заборгованості за тілом кредиту слід оцінювати критично. Стосовно простроченої заборгованості за комісією у розмірі 15984,01 грн. посилається на те, що зазначена умова договору є нікчемною, так як суперечить положенням законодавства, зокрема, пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Штрафні санкції також не підлягають стягненню, оскільки при їх нарахуванні позивач посилався на п. 6.2 Загальних умов кредитування та положення ст. 549 ЦК України. Однак матеріали справи не містять підтверджень, які саме Загальні умови кредитування вона розуміла, ознайомилась та погодилась з ними, підписуючи пропозицію укласти договір карткового рахунку та договір страхування, а також те, що вказаний банком документ на момент отримання нею кредитних коштів взагалі мітив такі умови, зокрема щодо сплати штрафних санкцій та в яких саме розмірах. При цьому, до позовної заяви Загальні умови кредитування не додані. Також розмір штрафу значно перевищує розмір основних збитків, що суперечить загальним засадам цивільного законодавства: справедливості, добросовісності та розумності. Крім того, вказала, що позивачем пропущений строк позовної давності. Пунктом 2.4 кредитного договору було встановлено строк користування овердрафтом 24 місяці, тобто до 19.12.2015 року. Крім того вона повинна була повертати борг щомісячними платежами. В разі недотримання строку погашення чергового траншу, до кожного платежу повинен рахуватися строк позовної давності. Також їй було видано на виконання вказаного кредитного договору банківську карту MasterCard з № 5365 0242 0002 1804 зі строком дії до 11/2015. Строк позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії кратки, а не закінченням строку дії договору. Позивач звернувся до суду лише 22.12.2018 року, тому пропустив строк позовної давності, що є окремою підставою для відмови у позові (а.с. 43-47, 171-175). 03.06.2019 року ухвалою суду витребувано докази по справі (а.с. 68-69). 06.08.2019 року позивач надав документи на виконання ухвали про витребування доказів (а.с. 82-159). Представник позивача, до зали судового засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач до зали судового засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за таких підстав. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Судом встановлено, що дійсно між ПАТ "Банк Ренесанс Капітал" та [PERSON] 19.12.2013 року підписано пропозицію укласти договір карткового рахунку та договір страхування (оферта), згідно з п. 2.3 якого відповідачу встановлено ліміт овердрафту 7000 грн. строк користування овердрафтом 24 місяці (п. 2.4) та сплатою комісії за обслуговування овердрафту в розмірі 2 % (п. 2.5) (а.с .9) Судом досліджено виписку за рахунком [PERSON] з якої встановлені операції за особовим рахунком за кредитним договором № 26252019250154 від 19.12.2013 року, зокрема, поповнення рахунку, погашення заборгованості, сплата відсотків (а.с. 86-158). При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що надані ПАТ «ПУМБ», по справі докази є належними та допустимими, у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідач [PERSON] , відповідно до наданих позивачем виписок 20.12.2013 року користувалася кредитними коштами, наданими їй банком за договором № 26252019250154 у вигляді встановленого ліміту овердрафту на платіжну картку. На підставі наведеного вище, суд приходить до висновку про те, що між сторонами був укладений кредитний договір № 26252019250154 від 19.12.2013 року за умовами якого відповідачу [PERSON] надано кредитні кошти у вигляді ліміту овердрафту на платіжну картку у розмірі 7000 грн. Зазначені вище обставини також підтверджується рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18.04.2018 року (а.с. 48-51). 19.07.2016 ПАТ "Банк Ренесанс Капітал" припинилося шляхом приєднання до Публічного акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк", що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 16-25). ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк" є правонаступником усіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства "Банк Ренесанс Капітал", що підтверджується випискою та Статутом (а.с. 26-28). На баланс ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк" внаслідок приєднання Публічного акціонерного товариства "Банк Ренесанс Капітал" була передана заборгованість [PERSON] за кредитним договором. Позивач 26.06.2017 року направив відповідачу письмову вимогу (повідомлення) від 26.06.2017 року № 1538, у якій повідомив, що позивач є правонаступником ПАТ "Банк Ренесанс Капітал", та запропонував погасити всю заборгованість, яка станом на 26.06.2017 року становила 21441,57 грн. (а.с. 10, 11-14). Відповідач вказану вимогу не виконала. У зв`язку з цим позивачем прийнято рішення стягнути заборгованість за кредитним договором шляхом вчинення виконавчого напису. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18.04.2018 року у цивільній справі № 758/1634/18 вище вказаний виконавчий напис № 1660 від 10.10.2017 року, визнано таким, що не підлягає виконанню (а.с. 48-50). Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач заявила про застосування строку позовної давності (а.с. 43-47). Вирішуючи питання щодо можливості застосування строку позовної давності при вирішенні даного спору, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як акцентує увагу Європейський суд з прав людини в рішеннях у справах «Стаббігс та інші проти Великобританії» від 22.10.1996 та «Девеер проти Бельгії» від 27.02.1980 «…право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі й встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав…». Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом ст.261 ЦК України, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. Згідно висновків Верховного Суду України про застосування ст. 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладених у постанові від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Як слідує з виписки про рух коштів по рахунку за кредитним договором відповідач останній платіж здійснила 02.03.2015 року, починаючи з цього часу припинила виконання зобов`язання за кредитним договором (а.с. 86-158). Судом встановлено, що строк дії виданої відповідачу кредитної картки за договором від 19.12.2013 року становив два роки та закінчився у листопаді 2015 року і з того часу у кредитора виникла можливість реалізувати право щодо стягнення кредитної заборгованості з боржника в примусовому порядку через суд. Разом з тим, своїм правом на звернення до суду ПАТ «ПУМБ» скористався лише 22.12.2018 року після спливу трирічного строку позовної давності, про застосування якої відповідач заявила у відзиві та додаткових поясненнях по справі. Датою звернення позивача до суду слід вважати саме 22.12.2018 року, а не 19.12.2018 року, яка вказана на позовній заяві. Оскільки позовна заява подана до суду засобами поштового зв`язку саме 22.12.2018 року, що підтверджується поштовим штемпелем з датою отримання поштовим відділенням відправлення (а.с. 29). Тому днем звернення з позовом до суду вважається день здачі документа на пошту, який визначається за поштовим штемпелем, а не день надходження листа до суду та самостійно проставлена дата позивачем в тексті позову. Належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що термін дії платіжної картки продовжено позивачем надано не було. Інших доказів, які б свідчили про переривання строку позовної давності матеріали справи не містять. Суд не приймає до уваги звернення позивача з заявою до нотаріуса про вчинення виконавчого напису, який був вчинений 10.10.2017 року. Оскільки за позовом [PERSON] вище вказаний виконавчий напис, рішенням суду від 18.04.2018 року було визнано таким, що не підлягає виконанню а, отже, відсутні підстави посилатися на вчинення такого напису. Вчинення виконавчого напису не перериває перебіг повної давності, оскільки є примусовим та самостійно обраним позивачем способом стягнення коштів. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові по справі № 200/1295/14-ц від 18.09.2019 року. Щодо направлення позивачем 26.06.2017 року відповідачу вимоги про повернення заборгованості за кредитним договором (а.с. 10), яка не була вручена відповідачу, що слідує з відстеження поштового пересилання, оскільки конверт повернувся за зворотною адресою в зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання (а.с. 13-14), слід зазначити таке. Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності. Переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний. Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. Однією з підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників. При цьому позовна давність переривається саме пред`явленням позову, а не будь-якої іншої вимоги до відповідача. Аналогічний висновок висловив Верховний Суд у своїй постанові по справі №148/1923/16-ц від 13.11.2019 року. Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що вчинення виконавчого напису та направлення досудової вимоги не перериває перебігу строку позовної давності, оскільки не входять до переліку підстав переривання строку позовної давності визначених ст. 264 ЦК України. Інших доказів, які б свідчили про переривання строку позовної давності матеріали справи не містять. З будь-яким клопотанням про поновлення пропущеного з поважних причин строку позивач не звертався. Враховуючи те, що строк дії кредитного договору від 19.12.2013 року сплинув 30.11.2015 року, в той час як ПАТ «ПУМБ» звернувся до суду з позовом 22.12.2018 року, тобто з пропуском строку давності, про застосування якого заявлено відповідачем, тому суд приходить до висновку, що у задоволенні заявлених позовних вимог в частині стягнення заборгованості за кредитом ПАТ «ПУМБ» слід відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Крім того, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і\~Законом України "Про захист прав споживачів". За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті\~18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті\~11 Закону України "Про захист прав споживачів"\~споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті\~18 Закону України "Про захист прав споживачів"\~(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті\~55 Закону України "Про банки і банківську діяльність"\~відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З\~Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011\~у справі про захист прав споживачів кредитних послуг вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті\~1, статті\~11 Закону України "Про захист прав споживачів"\~з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті\~42 Конституції України\~треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Так, Банк звертаючись до суду та посилаючись на те, що умовами договору передбачено плату у вигляді комісійної винагороди, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16. В зв`язку з чим суд зазначає про неможливість з вказаних підстав задовольнити вимоги банку щодо стягнення комісії. Щодо позовної вимоги ПАТ «ПУМБ» про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача штрафів в розмірі 75272,74 грн, то суд також не знайшов підстав для її задоволення виходячи з такого. У тексті позовної заяви банк покликається на пункти Загальних умов кредитування, які в сукупності з пропозицією укласти договір (оферта) № 26252019250154, відкриття і ведення рахунків, є невід`ємною частиною пропозиції, та з якими ознайомлена відповідач у письмовій формі, в тому числі з інформацією про умови кредитування, зокрема про стягнення штрафів в разі порушення виконання зобов`язань. Разом з цим слід зазначити, що до позовної заяви позивач не надав Загальні умови кредитування, на які покликається та з якими ознайомлювалась відповідач при укладенні договору. Натомість в матеріалах справи є Загальні умови кредитування, відкриття та ведення рахунків, які долучила до відзиву на позовну заяву відповідач, та які не містять жодного підпису [PERSON] про її ознайомлення з цими умовами та правилами. Так, згідно з ч. ч. 1-2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У даній же справі, Загальні умови кредитування, відкриття та ведення рахунків, якими встановлена відповідальність Позичальника у разі невиконання/неналежного виконання своїх зобов`язань, не містять підпису відповідача. При цьому, позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Загальні умови кредитування, відкриття та ведення рахунків розуміла відповідач, підписуючи Договір, а також те, що Загальні умови кредитування, відкриття та ведення рахунків, містили такі положення щодо штрафів в момент підписання Договору Позичальником, або в подальшому такі Загальні умови кредитування, відкриття та ведення рахунків не змінювались. При цьому, у самій пропозиції укласти Договір карткового рахунку відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді штрафі за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів, комісій та їх визначеного розміру. У зв`язку із цим, такі Загальні умови кредитування, відкриття та ведення рахунків не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами Договору. Зокрема до таких висновків прийшов Верховний Суд України у своїй постанові від 11 березня 2015 року у цивільній справі № 6-16цс15, а також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у цивільній справі № 342/180/17. Тому, суд вважає безпідставними позовні вимоги позивача до відповідача щодо заборгованості за штрафними санкціями в розмірі 75272,74 грн. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного, суд вважає необхідним в задоволенні позовних вимог відмовити. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, понесені позивачем судові витрати згідно ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed