Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

У травні 2016 року комунальний заклад «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» звернувся до суду із заявою про примусову госпіталізацію [PERSON], [INFO], у психіатричний заклад без її згоди. Вказавши, що 28 квітня 2016 року лікарем-психіатром диспансерного відділення КЗ «КОПЛ» [PERSON] була оглянута громадянка [PERSON], та відповідно зроблено висновок про необхідність її госпіталізації у психіатричний стаціонар для обстеження, лікування у зв"язку з наявністю у неї тяжкого психічного розладу, який обумовлює небезпеку для себе та оточуючих. Огляд [PERSON] здійснено на підставі заяви її матері [PERSON] 28 квітня 2016 року о 08 год. 40 хв.\~\~ [PERSON] було госпіталізовано в КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» та оглянуто лікарем-психіатром [PERSON] і підтверджено висновок про необхідність її госпіталізації. Комісія лікарів-психіатрів КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» у складі: зам. головного лікаря [PERSON], завідувача відділенням № 17 лікаря- Григорєвої І.В., в.о.зав. відділенням № 8 [PERSON] підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію згідно ЗУ «Про психіатричну допомогу» та прийшла до висновку, що обстеження і лікування громадянки [PERSON], [INFO], можливе тільки в умовах стаціонару, згоду на яку останньою не надана. В судовому засіданні заявник заяву про необхідність примусової госпіталізації підтримала та просила її задовольнити. [PERSON] в суді вказала, що вона заперечує щодо її примусової госпіталізації, вважає себе здоровою та може адекватно оцінювати свої вчинки та дії, не бажає лікуватись примусово. Ніякої небезпеки для своєї малолітньої дитини вона не несе. Прокурор дану заяву підтримала та не заперечувала проти госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Заслухавши пояснення представника комунального закладу "Кіровоградська обласна психіатрична лікарня", особу, щодо якої вирішується питання про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, думку прокурора, яка погодилась із вимогами заявника щодо госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню, з наступного. Статтями 28, 29 Конституції України кожному гарантовано право на повагу до його гідності, право на свободу та особисту недоторканість. Кожен має право на охорону здоров"я, медичну допомогу та медичне страхування (ст. 49 Конституції). У відповідності до ст. 8 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається в найменш обмежених умовах, що забезпечують безпеку особи та інших осіб, при додержанні прав і законних інтересів особи, якій надається психіатрична допомога. Заходи фізичного обмеження та (або) ізоляції особи, яка страждає на психічний розлад, при наданні їй психіатричної допомоги застосовуються за призначенням та під постійним контролем лікаря-психіатра чи іншого медичного працівника, на якого власником психіатричного закладу чи уповноваженим ним органом покладені обовязки з надання психіатричної допомоги, і застосовуються лише в тих випадках, формах і на той час, коли всіма іншими законними заходами неможливо запобігти діям особи, що являють собою безпосередню небезпеку для неї або інших осіб. Згідно ч. 3 ст. 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених ст. 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров"я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України. Стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначає підстави для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, а саме: особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Згідно вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. У відповідності до ч. 2 зазначеної статті, до заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. Частиною 3 ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено обов"язкове надання до заяви висновку комісії лікарів - психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність примусової госпіталізації. Судом встановлено, що 28 квітня 2016 року о 08:40 годині до комунального закладу "Кіровоградська обласна психіатрична лікарня" госпіталізовано [PERSON] на підставі направлення лікаря - психіатра диспансерного відділення КЗ «КОПЛ» [PERSON] від 28 квітня 2016 року. Підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку громадянки [PERSON], які надійшли від матері хворої [PERSON], яка мешкає за адресою: село Червоновершка, вул. Червонофлотська, 24. Згідно висновку комісії лікарів психіатрів у складі: зам. головного лікаря [PERSON], завідувача відділенням № 17 лікаря- Григорєвої І.В., в.о.зав. відділенням № 8 [PERSON] від 29 квітня 2016 року, [PERSON] встановлено діагноз: шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу. Підставою для госпіталізації в примусовому порядку є наявність у хворого реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих. Комісія вважає доцільним госпіталізувати хвору [PERSON] до КЗ Кіровоградська обласна психіатрична лікарня в примусовому порядку ( а.с. 4). В скороченому анамнезі комісією лікарів зазначено, що [PERSON] уперше в поле зору психіатрів потрапила у 2008 році, коли на тлі побутових конфліктів у сім»ї та розлучення з чоловіком вперше лікувалася в КОПЛ з діагнозом: Змішана тривожно-депресивна реакція на зміну в житті. У зв'язку з не достатком грошей була вимушена влаштуватися на роботу, але не справлялася зі своїми службовими обов'язками, перестала спати та відмовлялася від їжі. Надалі спостерігалося посилення психотичної симптоматики, повернулася жити до матері в сільську місцевість, почали з'являтися ідеї про небажання жити, стверджувала, що заслуговує на кращу долю, звинувачувала матір в тому, що вона її народила для бідності та нужди. Був поставлений діагноз: Шизотипний розлад, з яким неодноразово лікувалася в психіатричному стаціонарі в період 2009-2010 рр. У 2010 році був вперше був поставлений діагноз: Параноїдна шизофренія. У період 2010-2011 рр. спостерігалися явища госпіталізму з апатичністю, пасивністю, з ідеями самоприниження та нігілістичного характеру з одного боку, амбівалентно яким звучали висловлювання, що вона гідна кращого життя, та скарги на наявність галюцинаторних переживань. Змінила не одне місце роботи, при цьому ніде не утримувалася більше місяця (сама пацієнтка втрату роботи пов'язувала з психічним станом, відчуттям млявості й слабкості, які заважали їй виходити на роботу та навіть виконувати повсякденні обов'язки. У 2012 році вперше була визнана інвалідом II групи з приводу психічного захворювання. У 2013 році проходила курс стаціонарного лікування у порядку примусової госпіталізації. Загалом за період з 2008 по 2016 рр. лікувалася стаціонарно у КОПЛ 21 раз, останній з 31.03.14 р. по 21.08.14 р., коли проходила курс примусового лікування за статтею 129 ч. І КК України (за рішенням Компаніївського районного суду від 07.02.2014 р. - у серпні 2013 року здійснила спробу вбивства щодо матері та неповнолітнього сина). Після виписки із стаціонару підтримуюче лікування не приймала, за цей час народила дитину. Натепер у приймальне відділення КОПЛ доставлена бригадою ШМД за направленням районного психіатра, у супроводі матері та голови сільради, з 9-місячною дитиною. За рішенням виконавчого комітету сільської ради від 28.04.2016 р. дитину вилучено та на період лікування матері передано до дитячого відділення Компаніївської ЦРЛ. Активно маячних ідей не висловлює, свою поведінку в магазині та в приміщенні банку не пояснює. Критика до свого психічного стану та поведінки відсутня. Натепер за своїм психічним станом нездатна здійснювати належний догляд за 9-місячною дитиною (а.с.4). Судом не ставиться під сумнів діагноз лікарів-психіатрів відносно стану [PERSON], але ж за вимогами Закону мають бути певні чинники примусової госпіталізації. За рішенням суду може надаватися амбулаторна психіатрична допомога (ст. 12 Закону України Про психіатричну допомогу), а не примусова госпіталізація до психіатричного закладу (ст. 14 Закону України Про психіатрична допомога). Як зазначила в суді [PERSON] питання її госпіталізації ініціюється матірю, з якою у неї суперечливі стосунки та бажання відібрати у неї дитину . Так, дійсно, на період своєї вагітності та годування народженої дитини вона відмовилася від прийому ліків, що і викликало після народження такий її стан. На даний період вона себе почуває добре, має бажання піклуватися про свою дитину. Пояснення [PERSON] та [PERSON] стосовно поведінки [PERSON], адресовані головному лікарю КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня», та надані до суду не доводять факту небезпеки, а відтак не є беззаперечним доказ на підтвердження необхідності примусової госпіталізації особи. Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Отже, виходячи із засад приорітету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання громадянинові психіатричної допомоги, активної ролі суду у справах даної категорії, заявником суду не надано, крім висновку лікарів-психіатрів, інших доказів, які підтверджують або спростовують вимоги заявника і, зокрема, щодо необхідності лікування [PERSON] лише в стаціонарних умовах, реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, зокрема для дитини. Сама ж по собі неадекватна поведінка [PERSON], без встановлення наслідків цієї поведінки, що передбачено статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», не може бути достатньою підставою госпіталізації особи в примусовому порядку, а відтак, суд вважає, що у задоволенні заяви про примусову госпіталізацію [PERSON] слід відмовити. На підставі ст. 14, 16-19, 22 Закону України "Про психіатричну допомогу",

Outcome: dismissed