Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

06 січня 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою суду від 03.06.2016року в порядку ст. 116 ЦПК України справа прийнята до провадження Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Позивач у позовній заяві просить суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 2180,03 доларів США та судові витрати по справі. Позов обґрунтовано тим, що згідно кредитного договору № PVHOAO62200130 від 17.09.2003 року відповідачу-1 [PERSON] було надано кредит у розмірі 11913,60 доларів США у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою 13,80 % річних по 16.09.2008 року включно. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком, відповідачем-1 та відповідачем-2 [PERSON] був укладений договір поруки від 17.09.2003 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком, відповідачем-1 та відповідачем-3 [PERSON] був укладений договір поруки від 17.09.2003 року. Позивач виконав свої зобов"язання за кредитним договором -видав відповідачу-1 кредит у розмірі 11 913,60 доларів США Зобов'язання за кредитним договором відповідачі не виконали, станом на 24.11.2015 року заборгованість за кредитним договором склала - 2180,03 доларів США, з якої 201,03 доларів США - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, 1979 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримав, просив суд розглянути справу за його відсутності за наявними доказами у справі, просив ухвалити заочне рішення. В письмових поясненнях на заперечення відповідача-2 [PERSON] представник позивача зазначив, що при укладенні кредитного договору та договору поруки було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами так і прийняті як обов'язкові умови договору. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Договором поруки сторони обумовили, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов'язань по кредитному договору. Відповідачем не заявлено вимоги щодо припинення договору поруки, а лише надано заперечення щодо позову банку. Порука вважається дійсною до моменту, коли судом не буде встановлено факт припинення договору( а.с.82-86). Відповідачі у судове засідання не з'явились, про час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, причину неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності від них не надходили. Відповідач-2 [PERSON] позовні вимоги не визнав, у письмові заперечення проти позову посилався на те, що будь-яких повідомлень з 2003року по 2016рік від позивача на його адресу не надходило, лише при отриманні позовної заяви йому стало відомо про те, що [PERSON] не сплачував борг за кредитним договором. Відповідно до ст.559 Цивільного кодексу України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука прининяється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов"язання не пред"явить вимоги до поручителя. З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини 4 статті 559 ЦК України, про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя( а.с.67-72). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги по відповідача-1 підлягають частковому задоволенню, а позовні вимоги до відповідача-2 та відповідача-3 задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 17.09.2003 року між Приватбанком, правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено договір № PVHOAO62200130 про відкриття картрахунку і встановлення кредитного ліміту, згідно з умовами якого [PERSON] отримав від банку 11 913,60 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку по 16.09.2008 року включно (а.с.22-23). Відповідно до п.4.2.2. Кредитного договору сплачувати банку проценти за платежі, здійснені в рахунок кредитного ліміту, а також комісії, передбачені умовами даного договору. Відповідно до п.6.6 Кредитного договору за фактично витрачені в рахунок кредитного ліміту кошти банк розраховує проценти, виходячи з 1,15 % місячних. Розрахунок процентів здійснюється за кожний календарний день від дня списання суми з карткового рахунку до першого дня наступного для сплати і надалі за період, що починається з першого дня попереднього періоду сплати до першого поточного періоду, виходячи з 360 днів у році. Відповідно п.7.1 Кредитного договору у разі порушення термінів погашення процентів за платежі, здійсненні в рахунок кредитного ліміту, сплачувати банку пеню в розмірі 0,30% від суми непогашеної заборгованості по процентах за кожний день прострочення платежу( а.с.23). Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між ПриватБанком, правонаступником якого є позивач, та [PERSON] і [PERSON], між ПриватБанком,[PERSON] та [PERSON], 17.09.2003 року було укладено окремі договори поруки № PVHOAO62200130, згідно яких [PERSON], [PERSON], кожний окремо, зобов'язались перед кредитором відповідати за виконання зобов'язань боржника за договором № PVHOAO62200130 про відкриття картрахунку та встановлення кредитного ліміту від 17.09.2003 року в повному обсязі, включаючи проценти за користування кредитним лімітом, пенею за прострочення сплати платежів і повернення кредитних коштів та інші штрафні санкції, передбачене вказаним договором, солідарно з боржником (а.с.24,25). Статтею 1054 ЦК передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.2 закону «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у ст.ст.47 та 49 цього закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст.192 ЦК). Такий порядок встановлено декретом КМ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.93 №15-93, ст.5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього декрету. У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Розрахунком заборгованості за кредитним договором підтверджується, що залишок заборгованості за процентами за кредитним договором складає з 19.05.2006року і станом на 24.11.2015року 201,03 доларів США, протягом цього часу він не змінювався, оскільки станом на 19.05.2006року заборгованість за тілом кредиту погашена відповідачем-1 повністю( а.с.16-17). Відповідно до п.8.5 кредитний договір діє до повного виконання зобов"язань сторонами. Тому вимоги позивача про стягнення з відповідача-1 заборгованості за процентами в сумі 201,03 доларів США обгрунтовані і підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення пені суд зазначає наступне. Відповідно до вказаного розрахунку залишок нарахованої пені станом на 24.11.2015року складає 2 728,72 доларів США, з них погашено пені, в тому числі списано - 749,72 грн., сума нарахованої пені - 1979,00 доларів США. У відповідності до ч. 3 ст. 551 ЦКУ, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Фактично про обов'язок суду застосувати норму частини третьої статті 551 ЦК України, та скористатися правом на зменшення розміру неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків, ВСУ зазначає в постанові від 3 вересня 2014 року (номер в ЄДРСР 40423567). Суд враховує правову позицію Верхавного Суду України по справі № 6-100цс14, по якій в постанові від 3 вересня 2014 року ВСУ вказав, що частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України містить обов'язок суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав та дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.Таким чином, суд, виявивши що розмір неустойки значно перевищує розмір збитків зобов'язаний: 1) роз'яснити боржнику можливість зменшення судом розміру неустойки в порядку, передбаченому 551 ЦК України»; 2) самостійно застосувати ст. 551 ЦКУ та зменшити неустойку. Судом встановлено, що розмір заявленої позивачем неустойки 1979,00 доларів США значно перевищує суму збитків 201,03 доларів США, тому суд застосовує правила статті 551 ЦК України і вважає на необхідне зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача-1 до 200 доларів США. Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Судом встановлено , що договорами поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки п.6 цих договорів встановлено, що він діє до повного виконання всіх зобов'язань боржника за кредитним договором( а.с.24-25). Верховний Суд України у справі № 6-53цс14 зробив правовий висновок про те, що, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.Кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Як вбачається із наданого розрахунку, сума несплачених відповідачем-1 відсотків за кредитом 201,03 доларів США залишається незмінною з 19.05.2006року, тобто з цього часу є наявним порушення основного зобов"язання, однак позивач пред"явив письмову вимогу до поручителів лише 27.11.2015року ( а.с.19), фактично після припинення дії обома договорами поруки. Суд також зазначає, що відповідно до укладених окремих договором поруки як з відповідачем-1, так і з відповідачем-2 виник іх солідарний обов"язок саме з відповідачем-1, тобто, з позичальником, але не виникло солідарного обов"язку між поручителями - відповідачем -2 та відповідачем-3, отже вимога позивача про стягнення боргу з усіх відповідачів в солідарному порядку є безпідставною. Виходячи з викладеного, суд відмовляє в позовних вимогах, які заявлені до відповідача - 2 та відповідача-3. У відповідності до ст.88 ЦПК України, суд стороні, на користь якої ухвалено рішення, присуджує з другої сторони понесені і документально підтвердженні судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме - 18%, що складає 219грн.24коп.

Outcome: partial