Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість по кредитному договору б/н від 11.05.2012 року в розмірі 130979,61 гривень, що утворилась станом на 31.03.2020 року та судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 2102,00 грн. Обґрунтовуючи вимоги позивач в позовній заяві вказував на те, що відповідач, з метою отримання банківських послуг підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку б/н від 11.05.2012 року підтвердив свою згоду на те, що вказана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір. На підставі вказаного договору відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додано до позову. Для користування кредитним картковим рахунком Відповідачу були видані кредитні картки. Кредитний ліміт відповідачу був збільшений до 3000,00 грн Таким чином відповідачу був виданий кредит в розмірі 3000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач зазначає, що свої зобов"язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого ліміту. Відповідач зобов"язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме згідно до п.2.1.12.3. погашення Кредиту - поповнення Картрахунку Держателя, здійснюється шляхом внесення коштів у готівковому або безготівковому порядку і зарахування їх Банком на Картрахунок Держателя, а так само шляхом договірного списання коштів з інших рахунків Клієнта на підставі Договору. Таким чином, відповідач зобов"язався здійснювати погашення кредиту та процентів внесенням грошів на кредитний рахунок у розмірі не менше мінімального обов"язкового платежу. Згідно до п.1.1.49.Договору Мінімальний обов"язковий платіж - розмір боргових зобов"язань Відповідача, які щомісяця повинен сплачувати Відповідач протягом терміну дії карти. Мінімальний обов"язковий платіж розраховується в процентному співвідношенні від загальної заборгованості Клієнта. Але, свої зобов"язання відповідач не виконав. У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором станом на 31.03.2020 року, останній має заборгованість в розмірі 206184,61 грн, з яких: 2979,48 грн - заборгованість за тілом кредиту; 198118,90 грн заборгованість за нарахованими відсотками; 5086,23 грн нарахована пеня. Позивач, зазначаючи про те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, просить стягнути з відповідача заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі лише 130979,61 грн, з яких: 2979,48 грн - заборгованість за тілом кредиту; 128000,13 грн заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом за період з 11.05.2012 року по 31.08.2019 року. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду належним чином був повідомлений. В матеріалах справи міститься заява представника позивача [PERSON] , в якій він просить розглянути справу за відсутності представника позивача та в разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення за адресою реєстрації судової повістки. Будь-яких клопотань та відзиву від відповідача на адресу суду не надходило. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, але не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, правом подання відзиву на позов не скористався і позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке. 11.05.2012 року [PERSON] підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.19). Відповідно до змісту вказаної анкети вбачається, що [PERSON] погодилася з тим, що вказана заява разом з Пам`яткою клієнта, умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами є між ним та банком договором про надання банківських послуг. Згідно копії Статуту АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.53-54), вказаний банк є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ КБ «ПриватБанк». Обгрунтовуючи свої вимоги позивач зазначав, що зазначена анкета-заява разом з Умовами та Тарифами банку є підтвердженням оформлення кредитного договору та отримання кредитних коштів. До позову позивачем надані копії витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.20). Позивач вказував, що відповідачу був відкритий кредитний рахунок, на підтвердження чого надав виписку за договором № б/н станом на 29.04.2020 року (а.с.12-16) та встановлений кредитний ліміт, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку (а.с.17). Також позивач зазначав, що відповідачу були видані кредитні картки, що підтверджується довідкою (а.с.18). З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку (а.с.17) вбачається, що 11.05.2012 року на картковий рахунок [NUMBER] був встановлений кредитний ліміт розміром 300,00 грн, який цього ж дня був збільшений до 500 грн, 09.12.2013 року - збільшений до 3000,00 грн та 17.01.2020 року - зменшений до 0,00 грн. Довідка (а.с.18) свідчить про те, що між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був підписаний кредитний договір б\\н, за яким було надано кредитні картки, а саме: № [NUMBER] з терміном дії до 03/16 (дата відкриття 11.05.2012) № [NUMBER] з терміном дії до 05/16 (дата відкриття 11.05.2012). Позивач зазначав, що у зв`язку з недотриманням Відповідачем (позичальником) взятих на себе зобов`язань станом на 31.03.2020 року виникла заборгованість за кредитом, що підтверджується розрахунком заборгованності за договором б\\н від 11.05.2012 року, укладеного між ПриватБанком та клієнктом- [PERSON] (а.с.8-10). Згідно розрахунку розміру заборгованості вбачається, що станом на 31.03.2020 року, заборгованість відповідача за вищевказаним кредитним договором становить 206184,61 грн, з яких: 2979,48 грн - заборгованість за тілом кредиту; 198118,90 грн заборгованість за нарахованими відсотками; 5086,23 грн нарахована пеня. Незважаючи на наявність заборгованості в розмірі 206184,61 грн, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б\\н від 11.05.2012 року у розмірі 130979,61 грн, з яких: 2979,48 грн - заборгованість за тілом кредиту; 128000,13 грн заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом за період з 11.05.2012 року по 31.08.2019 року. Вирішуючи дану справу суд виходить з такого. Частиною першою\~статті 263 ЦПК України\~визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.13 ЦПК України,суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов`язання" (ст. ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Як передбачено ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За приписами ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за\~законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої\~статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. (ч.ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України). Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. Згідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження вимог існування договірних кредитних відносин між сторонами у справі позивачем надані анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 11.05.2012 року (а.с.19), копія витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.20), копія виписки за договором б/н (а.с.12-16), довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] (а.с.17, довідку про отримання [PERSON] кредитних карток (а.с.18). З наданої анкети-заяви (а.с.19) вбачається, що її дійсно 11.05.2012 року підписала [PERSON] , яка виявила бажання оформити на своє ім"я платіжну карту "Кредитка "Універсальна". Але, підписана анкета не містить обов"язкових умов кредитування, а саме відомостей щодо розміру кредиту, розміру процентів за користування кредитними коштами, строку кредитування, умов щодо відповідальності за порушення зобов`язання тощо. При цьому слід зазначити, що хоча анкета-заява і містить запис про те, що відповідач ознайомлений і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані відповідачу для ознайомлення в письмовому вигляді, проте зазначене, на думку суду, не свідчить про автоматичне виникнення кредитних зобов`язань між сторонами на тих умовах, про які стверджує банк у позові. Надані суду витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" (а.с.20), Правила надання банковських послуг (а.с.21-51) не містять підпису відповідача про ознайомлення з вказаними документами. Крім того, вишевказані Тарифи та Правила взагалі не засвідчені належним чином, як передбачено ст.95 ЦПК України. З вказаних документів не можливо зрозуміти хто саме їй підписав (не зазначено яка посадова особа банку або його представник засвідчував ці документи) та коли(відсутня дата засвідчення). На зазначених документах місяться якісь позначки, зроблені кульковою ручкою, але вважати їх підписом суд не може, оскільки відсутнє розшифрування щодо особи, яка, якщо вважати це підписом, його здійснила. Враховуючи те, що саме учасник справи (його представник в разі надання останньому таких повноважень), відповідно до ч.5 ст.95 ЦПК України, підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, суд не приймає вищевказані докази як належні. Суд також зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідачу у Приватбанку відкривався будь-який рахунок та видавалися кредитні картки. До наданих позивачем довідок (а.с.17-18), які, як стверджує позивач, підтверджують факт видачі [PERSON] кредитних карток та встановлення та зміну кредитного ліміту, суд відноситься критично і вважає їх неналежними доказами, оскільки вказані довідки не містять обов"язкових реквизитів, а саме: не містять ані прізвища посадової особи банку, яка їх видала та завірила, ні печатки банку. Крім того, зі змісту вказаних довідок не можливо з`ясувати коли вони взагалі були видані. Вказані довідки містять позначки, зроблені кульковою ручкою, але вважати їх підписом суд не може враховуючи вищевказане. Що стосується наданої позивачем виписки по рахунку (а.с.12-16), то суд також вважає, що вказаний доказ є неналежним, оскільки не містить даних про те хто саме його видав. Документ не містить ані підпису, ані прізвища посадової особи банку, яка його підготувала та видала. Розрахунок заборгованості (а.с.8-11), наданий позивачем в якості доказу наявності заборгованості відповідача, суд вважає неналежним доказом, оскільки вказаний документ належним чином не завірений (документ не містить даних про прізвище посадової особи банку, яка його видала та завірила). Враховуючи наведене, суд вважає, що в судовому засіданні не доведено того, що позивачем був наданий відповідачу кредит в розмірі та на умовах, які зазначені в позовній заяві, оскільки не надано належних доказів вказаних обставин. Приходячи до вказаного висновку суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, які висвітлені у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 та Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), яким визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Отже, з огляду на те, що [PERSON] є споживачем послуг, саме на банк покладається обов`язок дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні правочину з певним обмеженням дії принципу свободи цивільного договору зі сторони кредитора. Ураховуючи наведене вище, а також те, що суд не може ухвалювати рішення на основі припущень (ч.6 ст. 81 ЦПК України), заявлені АТ КБ «ПриватБанк» вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором б/н від 11.05.2012 року є безпідставними через їх недоведеність, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується вимогами ч. 1 ст.141 ЦПК України, за змістом якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed