Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

27.08.2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення суми боргу за договором позики. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 11 листопада 2011 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики коштів, згідно умов якого ним було передано відповідачу 5517 грн., які відповідач зобов'язувався повернути 11 січня 2012року. Грошові кошти в сумі 5517 грн. відповідач отримав в повному обсязі, що підтверджується розпискою від 11 листопада 2011 року. Далі в позові. вказує, що він неодноразово звертався до відповідача про добровільну сплату боргу, згідно розписки, але до даного часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу, чим порушує взяті на себе зобов'язання. В березні 2013року року відповідач повернув йому лише 500,00 грн. На його наступні звернення [PERSON] не реагував, борг не повертав на телефонні дзвінки не відповідав. В результаті невиконання своїх зобов'язань [PERSON] наніс йому суттєвих моральних витрат. Він був позбавлений можливості розпоряджатися власними коштами, на які й розраховував, вимушений був звертатись до правоохоронних органів за захистом, витрачати особистий час, став дратівливий. Просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики в сумі 5017 грн, проценти за користування позикою в сумі гривень 1060 грн. 71 коп., моральну шкоду в сумі 1000 грн. 00 коп., та понесені ним судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 488 грн.60 коп. 21.01.2015 року в судовому засіданні позивач збільшив позовні вимоги прохає також стягнути з відповідача на його користь 185 грн. судових витрат за об"яву в газеті "Запорізька правда", що не суперечить вимогам ст.. 31 ЦПК України і приймається судом до розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник збільшені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі. В судове засідання відповідач повторно не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про місце, час і дату розгляду справи в суді повідомленням в газеті "Запорізька правда" від 15.01.2015 року (а. с. 34), про причини неявки суду не повідомив, суд вважає можливим провести розгляд справи без участі відповідача та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечують учасники процесу. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обгрунтований і підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відносно цих вимог закону, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 21.01.2015 року в судовому засіданні позивач збільшив позовні вимоги прохає також стягнути з відповідача на його користь 185 грн. судових витрат за об"яву в газеті "Запорізька правда", що не суперечить вимогам ст.. 31 ЦПК України і приймається судом до розгляду. 11 листопада 2011 року, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого позивач надав у користування відповідачу позику в сумі 5517грн., з кінцевим терміном повернення 11 січня 2012 року (а.с. 6, 35). Проте дане зобов'язання виконано відповідачем було частково в сумі 500 грн, що слідує з пояснень в судовому засіданні позивача. Відповідно до листа начальника СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 07.12.2012 року № 30/4-17105, прокурору Шевченківського району м. Запоріжжя були направлені матеріали, що внесені до ЄРДР за № 12012089990001585, та зареєстровані в журналі Єдиного обліку заяв та повідомлень за № 690 від 05.12.2012 року, за заявою [PERSON] про те, що [PERSON] заволодів належними йому грошовими коштами в сумі 5517 грн., шляхом зловживання довірою, передача грошових коштів відбулася в м. Гуляйполе Запорізької області, для визначення підслідності (а. с. 7). Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що на підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцеві розписку, відповідно до якої [PERSON] отримав у [PERSON] 5517 грн. 11 листопада 2011 року борг повинен був повернутий 11.01.2012 року (а.с. 6, 35). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно пояснень в судовому засіданні позивача, відповідачем-позичальником зобов'язання за договором позики були виконанні не в повному обсязі, а саме сума позики була повернута в розмірі 500,00 грн. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що зобов'язання за договором позики відповідачем виконувались неналежним чином, з загальної суми боргу в розмірі 5517,00 грн. відповідачем було погашено суму позики в розмірі 500,00 грн., в зв'язку з чим утворилась заборгованість в загальній сумі 5017 грн. 00 коп. Згідно цих вимог закону судом встановлено, що позовні вимоги позивача в частині повернення суми боргу в розмірі 5017 грн. підлягають до задоволення. Відповідно ст. 1048 ч.1 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до розрахунку позивача (а. с. 3-4), плата за користування позикою (проценти)складає: з 10.08.2010 року по 23.03.2013 року (ставка НБУ 7,75%/365 днів х 5017 грн. х 62 дні/100)=66 грн. 04 коп.; з 23.03.2012 року по 13.08.2013 року (ставка НБУ 7% /365 днів х 5017 грн. х 508 днів/100)=488 грн. 77 коп; з 13.08.2013 року по 15.04.2014 року (ставка НБУ 9,5% /365 днів х 5017 грн. х 245 днів/100)=319 грн. 19 коп; з 15.04.2014 року по 17.07.2014 року (ставка НБУ 9,5% /365 днів х 5017 грн. х 93 дні/100)=121 грн. 43 коп.; з 18.07.2014 року по 25.08.2014 року (ставка НБУ 12,5% /365 днів х 5017 грн. х 38 днів/100)=65 грн. 28 коп., і яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача - 1060,70 грн. Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, є договірними, відшкодування моральної шкоди у випадку їх порушення законом не передбачено, крім того відповідне зобов'язання не передбачено також в умовах договору, укладеному між сторонами (а. с. 6, 35). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 31 березня 1995 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються судами, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яким встановлено відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, що підпадають під дію законів, якими врегульовано такі зобов'язання і передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Жодних доказів на підтвердження заподіяння позивачу моральних страждань позивач не надав, окрім того, як убачається з договору позики від 11.11.2011 року (а. с. 6, 35), відшкодування моральної шкоди у ньому не передбачено, тому позовна вимога у цій частині є безпідставною і задоволенню не підлягає, а тому суд відхиляє вимогу про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп., за сплачений судовий збір та за оголошення в газеті в сумі 185 грн..

Outcome: partial