Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред"явлення позову до суду і до повноліття дитини; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, аліменти за минулий час, починаючи з 01 вересня 2019 року по [INFO] . Позовні вимоги обгрунтовані тим, що з відповідачем у зареєстровнаому шлюбі не перебувала, проте мають спільну дитину, [PERSON] , [INFO] , який проживає з нею та знаходиться на повному її утриманні. З відповідачем не веде спільне господарство та не проживає однією сім"єю. Також вказує, що відповідач участі в утриманні та вихованні дитини не приймав і не приймає, та ніякої матеріальної допомоги у добровільному порядку не надає. Відповідач приймати участь у вихованні та повноцінному розвитку дитини не бажає, питання в добровільному порядку не хоче вирішувати, ігнорує свої батьківські обов"язки, хоча зобов"язаний утримувати дитину. Вона одна не зможе забезпечити належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, тому батько, який здоровий та працездатний, зможе сплачувати аліменти на рівні 1/3 частки з усіх видів заробітку ( доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Також зазначає, що 01 листопада 2019 року до Рівненського міського суду нею було подано заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання спільного сина, проте, судом 04 листопада 2019 року виконано запит до відділу обліку моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання відповідача, відповідно до якої, [PERSON] знято з реєстрації 21 травня 2019 року, а місце його реєстрації їй взагалі не відоме. Відтак вона вимушена звертатися до суду повторно з позовною заявою у позовному провадженні. Вважаю за можливе стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина за минулий час, а саме з вересня 2019 року по день пред"явлення позову до суду. Ухвалою суду від 23 липня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, перше судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 10 вересня 2020 року з повідомленням (викликом) сторін. Надано сторонам строк для подання відзиву, відповіді та заперечень. В судове засідання позивач подала заяву, в якій просила справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задоволити. Відповідач в судове засідання повторно не з"явився, жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. Враховуючи, що відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд ухвалив провести розглядати справу у відсутність відповідача за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно свідоцтва про народження, серії [NUMBER] виданого 28 липня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис №1556, батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов"язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що була ратифікована постановою Верховної Ради України№ 789-ХІІ від 27лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов"язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов"язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За змістом ст. 18 Конвенції суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Європейський суд з прав людини у рішенні "М.С. проти України" повторює, що існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси (див. справу "Нойлінґур і Шурук", № 41615/07, § 135, 06.07.2010 року, і "X проти Латвії", заява №. 27853/09, § 96, ЄСПЛ 2013 р.). Найкращі інтереси дитини, залежно від їхнього характеру і серйозності, можуть переважати інтереси батьків (див. справу "Сахін проти Німеччини", заява № 30943/96, §66, ЄСПЛ 2003 р.VIII). Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов"язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров"я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров"я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За вищевказаних обставин, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини всіх видів доходів (заробітків) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 14 липня 2020 року до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Щодо вимоги про стягнення аліментів за минулий час, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред"явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть до суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв"язку із ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більше як за три роки. Стягнення аліментів за час, що передує пред"явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов"язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати. Заходи, що вживав позивач щодо одержання аліментів можуть бути різноманітними, наприклад, він звертався до батьків відповідача з проханням вплинути на нього, щоб той платив аліменти на дитину або направляв йому листи з такої вимогою чи на адресу його місця роботи тощо). Ухилення може виражатися у тому, що зобов"язана особа - відповідач ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи) та інші подібні дії. Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов"язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини. Присудження аліментів за минулий час являється правом, а не обов"язком суду, з позовом до якого звернувся позивач. Суд, виходячи із конкретних обставин справи, проаналізувавши усі надані докази, може присудити аліменти на утримання дитини за минулий час, у межах трирічного строку, або відмовити у задоволенні таких позовних вимог. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, всупереч положенням ч. 2 ст. 191 СК України позивач жодних доказів на підтвердження того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв"язку з ухиленням відповідача від їх сплати, суду не надала. Тому враховуючи положення ч.2 ст. 191 СК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів за минулий час задоволенню не підлягають. Приймаючи до уваги, що позивач при подачі до суду позовної заяви була звільнена від сплати судового збору, та враховуючи положення ст.141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 840,80 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial