Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

Представник Публічного акціонерного товариства "Банк Фінанси та Кредит звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про звернення стягнення заборгованості в розмірі 7 343 491,39 грн. станом на 27.08.2015 року за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії №441 pv-04 від 10.08.2004 року на предмет іпотеки, а саме: квартиру №80, розташовану за адресою: м.Івано-Франківськ, вул. Пасічна, 22, що належала на праві приватної власності [PERSON], померлій 24.07.2008 року, спадкоємцем якої є [PERSON], [INFO], шляхом визнання права власності на вказану квартиру за ПАТ "Банк Фінанси та Кредит за ціною, визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Позовні вимоги мотивувала тим, що 10.08.2014 року між ТОВ "Банк Фінанси та Кредит в особі Філії Івано-Франківське регіональне управління та [PERSON] було укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №441 pv-04, згідно якого Банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 16 000,00 дол. США на умовах забезпеченості, поверненості, терміновості, платності, зі сплатою 12% річних, строком повернення яких до 10.08.2006 року. В подальшому між сторонами було укладено пять додаткових угод, відповідно до яких збільшено розмір кредиту до 51 400,00 дол. США. Та продовжено строк дії договору до 10.08.2017 року. Взятих на себе за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії зобовязань відповідач не виконував, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість. 15.06.2015 року Надвірнянським районним судом Івано-Франківської області прийнято рішення по цивільній справі №348/863/15-ц про стягнення з [PERSON] на користь Банку заборгованості за кредитним договором №441 pv-04 від 10.08.2004 року у розмірі 3 441 850,75 грн., яке станом на день подачі позовної заяви не виконано. Станом на 27.08.2015 року загальна сума заборгованості Позичальника за даним кредитним договором становить 494 883,84 грн. по тілу кредиту та 265 440,98 грн. по відсотках. В забезпечення виконання зобовязань Позичальника за вказаним кредитним договором 13.08.2004 року між банком, позичальником та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] передано в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], житловою площею 36,5 кв.м., загальною площею 64,5 кв.м., та накладено заборону на відчуження нерухомого майна. Згідно зазначеного іпотечного договору іпотекою забезпечується виконання зобовязань позичальника, що випливають з кредитного договору №441 pv-04 від 10.08.2004 року. Іпотекодержатель має право в разі невиконання позичальником зобовязань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. 24.07.2008 року іпотекодавець [PERSON] померла. Спадкоємцем майна померлої є її син [PERSON] У разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11.04.2016 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] (а.с.144). Представник позивача в судове засідання не зявилась, попередньо подала до суду заяву, відповідно до якої просила розглянути справу без її участі, заявлені позовні вимоги задоволити в повному обсязі, не заперечила проти заочного розгляду справи (а.с. 233). Відповідачка [PERSON] в судове засідання 16.04.2018 року не зявилась, в судовому засіданні 26.05.2016 року щодо задоволення позову шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки послалась на розсуд суду, так як жодного відновшення до спірної квартири немає. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про день та час судового слухання був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 129-131, 139-141, 150-152, 161-163, 165, 177-179, 185, 193-195, 201-203, 228-230). З урахуванням думки представника позивача та положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Статтею 1054 ЦК України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. Судом встановлено, що 10.08.2004 року між ТОВ "Банк Фінанси та Кредит в особі Філії Івано-Франківське регіональне управління правонаступником якого є ПАТ "Банк Фінанси та Кредит та [PERSON] було укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №441 pv-04, згідно якого Банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 16 000,00 дол. США на умовах забезпеченості, поверненості, терміновості, платності, зі сплатою 12% річних, строком повернення яких до 10.08.2006 року (а.с.7-9). 26.12.2005 року між сторонами було укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору №441 pv-04 від 10.08.2004 року, відповідно до якої збільшено розмір кредиту на 4 000,00 дол. США і встановлено в розмірі 20 000,00 дол. США (а.с.10). 23.05.2006 року між сторонами було укладено Додаткову угоду №2 до кредитного договору №441 pv-04 від 10.08.2004 року, відповідно до якої банк відкриває позичальнику відновлювальну Кредитну лінію у розмірі 25 600,00 дол. США (а.с.11). 03.07.2006 року між сторонами було укладено Додаткову угоду №3 до кредитного договору №441 pv-04 від 10.08.2004 року, відповідно до якої банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, терміновості, платності Кредитні ресурси в розмірі 38 400,00 дол. США строком до 10.08.2017 року (а.с.12). Відповідно до додаткової угоди №б/н від 16.03.2007 року до кредитного договору №441 pv-04 від 10.08.2004 року банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, терміновості, платності кредитні ресурси в сумі 46 400,00 дол. США (а.с.13). 26.09.2007 року між сторонами було укладено Додаткову угоду №б/н до кредитного договору №441 pv-04 від 10.08.2004 року, відповідно до якої банк відкриває позичальнику креди на умовах забезпеченості, повернення, терміновості, платності в розмірі 51 400,00 дол. США (а.с.14). Банк зобов"язання за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії №441 pv-04 від 10.08.2004 року виконав, однак відповідач свої зобов"язання не виконав, у звязку з чим 15.06.2015 року Надвірнянським районним судом Івано-Франківської області прийнято рішення по цивільній справі №348/863/15-ц про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ Банк Фінанси та кредит заборгованість за кредитним договором №441 pv-04 від 10.08.2004 року в сумі 3 441 850,75 грн. (а.с. 23, 24). Відповідно до поданого позивачем розрахунку заборгованості за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії №441 pv-04 від 10.08.2004 року станом на 28.08.2015 року, загальна сума заборгованості позичальника [PERSON] за період з 10.08.2004 року по 28.08.2015 року становить 3 085 379,46 грн. (а.с. 210-215), спростування якої матеріали справи не містять. Отже, рішення суду про стягнення зоборгованості з [PERSON] виконано не було. 13.08.2004 року між [PERSON], [PERSON] та Філією Івано-Франківського регіонального управління Банку Фінанси та Кредит ТзОВ було договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №269-Д, згідно якого іпотекодавець [PERSON] передала в іпотеку Банку трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], житловою площею 36,5 кв.м., загальною площею 64,5 кв.м. Вказаний предмет іпотеки належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 04.07.2000 року [PERSON], приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, за реєстровим №Д0967 та зареєстрована Івано-Франківським ОБТІ в реєстрову книгу №203 за реєстровим №7462.Експертна оцінка предмету іпотеки становить 170 089,00 грн., погоджена вартість заставленого майна згідно Акту від 10.08.2004 року 170 089,00 грн.. загальна вартість нерухомого майна згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №4389049 від 09.08.2004 року, реєстровий №1778652 становить 170 089,69 грн. Відповідно до п. 1 вказаного договору, Іпотекдержатель має право в разі невиконання Позичальником зобовязань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами [PERSON]. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках передбачених п.п. 18.8.1., 18.8.2., 18.8.3. цього договору, відповідно до розділу V ЗУ Про іпотеку на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі (п.22 договоруіпотеки) (а.с.15, 16). Відповідно до ст.33 Закону України Про іпотеку у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Державна реєстрація іпотеки визначає пріоритет іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог. Згідно із ч. 7 ст. 3 Закону Про іпотеку пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає також з підстав, встановлених ст. 12 ЗУ Про іпотеку а саме: у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. А тому, позивач має таке право захисту на предмет іпотеки в судовому порядку. Згідно з роз"ясненням Верховного Суду України (узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 рр.; далі узагальнення), вирішуючи питання одночасного задоволення таких позовних вимог, правильним є зазначення в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки з посиланням на суму заборгованості за кредитним договором, а розрахунок суми заборгованості повинен бути наведений у мотивувальній частині рішення. Аналогічне розяснення міститься в п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5. Разом із тим відповідно до третього речення абз. 2 цього пункту винятком, коли суд може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за основним зобовязанням, є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положень ст. 11 Закону № 898-ІV (або ст. 589 ЦК щодо заставодавця). Це положення узгоджується із п. 9 зазначеної постанови, відповідно до якого передбачене одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником. Так, одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, у рахунок погашення зазначеного боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові. Таким чином, одночасне звернення стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки в будь-якому випадку є неправильним. Проте, положення ч. 1 ст. 11 ЗУ Про іпотеку, яким установлена відповідальність майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки, передбачає право кредитора стягнути непокриту предметом іпотеки суму боргу з боржника у разі, якщо вартість іпотечного майна є меншою від заборгованості за основним зобовязанням. Зважаючи на той факт, що чинне законодавство (ст. 39 Закону № 898-ІV) та відповідні розяснення (п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5) передбачають зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, беручи до уваги, що фактична ціна продажу цього майна в процесі його реалізації може змінюватися, вимога про стягнення суми боргу непокритого іпотечним майном повинна заявлятися лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, причому як у випадку, коли мало місце звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить майновому поручителю, так і тоді, коли іпотечне майно належить боржнику за основним зобовязанням. Слід мати на увазі, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно (постанова Верховного Суду України від 4 вересня 2013 р. у справі № 6-73цс13. Від 03.02.2016р. №6-1080цс15). Відповідно правову позицію висловив і ВСУ у справі № 6-1080цс15 про те, що право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня. Разом із тим задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобовязання. Позивач надав беззаперечні докази того, що за рішенням суду заборгованість по кредиту не погашена під час примусового виконання цього рішення, на спростування цього інших доказів матеріали справи не містять. Отже, вимога банку до позичальника, який не сплатив заборгованість по кредиту за рішенням суду, а саме - на звернення стягнення предмету іпотеки належного йому, не є подвійним стягненням. 24.07.2008 року [PERSON] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [PERSON] 1-НМ №072845 виданого 25.07.2008 року Зарічанською сільською радою Надвірнянського району Івано-Франківської області (а.с.49). 23.01.2009 року вих. №102 відповідач [PERSON] звернувся в Надвірнянську районну державну нотаріальну контору із заявою про прийнятття спадщини за заповітом після смерті його матері [PERSON] (а.с.48). 01.03.2006 року секретарем Зарічанської сільської ради [PERSON] було посвідчено Заповіт [PERSON], [INFO], яка на випадок своєї смерті заповіла житловий будинок в с.Заріччя Надвірнянського району Івано-Франківської області вул. Шевченка, 75 та квартиру в м.Івано-Франківську по вул. Пасічна- Якіміщак Андрію Івановичу, [INFO] (а.с. 55). [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] на підставі довіреності 23.04.2015 року звернулась до Надвірнянської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а саме на квартиру [ADDRESS] (а.с.116). Однак, 23.04.2015 року завідуючою Надвірнянської районної державної нотаріальної контори [PERSON] винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки, при поданні документів для оформлення спадщини заявником не було надано документа про право власності на квартиру [ADDRESS] належним чином зареєстрованого на імя гр.[PERSON], що свідчило б про належність даного майна померлій. Отже, виходячи із вищенаведеного, видати Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру не виявляється можливим (а.с.121). Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач [PERSON] від прийняття спадщини не відмовився, так як звернувся до нотаріальної контори із заявами про прийнятття спадщини за заповітом та про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно вимог ст. 23 ЗУ Про іпотеку у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобовязання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Статтею 37 ЗУ Про іпотеку передбачено, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобовязаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. У договорі іпотеки від 13.08.2004 року міститься відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 ЗУ Про іпотеку (а.с.16). Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 39 ЗУ Про іпотеку у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Одні суди, як зазначає узагальнення ВСУ, повинні виходити з того, що ціна предмета іпотеки встановлюється в самому договорі відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону № 898-ІV вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним субєктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором. Якщо під час розгляду справи сторони з такою оцінкою погоджуються, то суд не має підстав її не брати до уваги, оскільки вона є умовою договору. Якщо між сторонами виникає спір щодо такої оцінки, то залежно від того, яка сторона її оспорює, ця сторона зобовязана за змістом ч. 3 ст. 10, статей 11 та 60 ЦПК довести інший розмір, зокрема заявити клопотання про призначення та проведення відповідної судової експертизи. Враховуючи вимоги ч.6, 7 ст.38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю. У даному спорі, позивач просить про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ "Банк Фінанси та Кредит за ціною, визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Дана вимога відповідає способу передбаченому сторонами договору іпотеки, праву диспозитивності вимог за ст.13 ЦПК України, а тому підлягає до задоволення. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК). Ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, оданих учасниками справи або витребовуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз"яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення частково задоволення, а саме що стосуються відповідача [PERSON], як спадкоємця предмету іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, з відповідача [PERSON] також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі ст.ст. 1054, 1218, 1268 ЦК України, ст.ст.\~3, 11, 12, 23, 33, 36-39 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 2, 13, 81 ЦПК України та

Outcome: approved