Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-05 00:00:00

У вересні 2014 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, посилаючись на те, що йому на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1393 га по [ADDRESS], а суміжна земельна ділянка площею 0,06 га за договором оренди перебуває у користуванні відповідача [PERSON] і що на підставі рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 10 квітня 2014 року на земельну ділянку, що перебуває в користуванні [PERSON], було встановлено постійний безоплатний земельний сервітут для проходу і проїзду позивача до власної земельної ділянки. Однак позивач не може скористатись цим сервітутом, оскільки відповідач [PERSON] самовільно без будь-яких законних підстав розмістив на земельній ділянці щодо якої встановлено сервітут пересувний житловий будинок (будівельний вагончик), п"ять бетонних плит, два металевих ящики та будівельне сміття, чим перешкоджає позивачу у використанні встановленого земельного сервітуту. Тому позивач, пославшись на ст.152 ч.2 Земельного кодексу, просив суд усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, щодо якої встановлено земельний сервітут, шляхом зобов"язання відповідачів звільнити земельну ділянку від будівельного вагончика, п"яти бетонних плит, двох металевих ящиків та будівельного сміття. Рішенням Чернігівського районного суду від 29 жовтня 2014 року позов було задоволено. Зобов"язано [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у користуванні земельною ділянкою по [ADDRESS], виділеній у користування [PERSON], на якій рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 10 квітня 2014 року встановлено земельний сервітут, шляхом вивезення з даної земельної ділянки пересувного житлового будиночка, двох металевих ящиків та п"яти бетонних плит. Також стягнуто з [PERSON] і [PERSON] в користь [PERSON] по 121 грн. 80 коп. з кожного судових витрат. У апеляційній скарзі [PERSON] просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення суду та постановти нове рішення, яким відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що [PERSON] на час розгляду справи місцевим судом вже не був власником спірної земельної ділянки, оскільки згідно з рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 20 січня 2014 року визнано незаконним та скасовано рішення 4 сесії 5 скликання Дніпровської сільської ради Чернігівського району від 28 грудня 2006 року в частині передачі [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,1393 га, яка розташована в [ADDRESS] та визнано недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 915596. Що згідно з положеннями абзацу 2 частини 2 ст.100 Земельного кодексу України земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно, однак позивач не надав суду відповідних даних про реєстрацію земельного сервітуту. Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Постановивши рішення, місцевий суд виходив з того, що згідно з рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 10 квітня 2014 року було встановлено для [PERSON], як користувача земельної ділянки по [ADDRESS], земельний постійний безоплатний земельний сервітут для проходу та проїзду через земельну ділянку по [ADDRESS], виділену у користування [PERSON] відповідно до варіанту № 1 встановлення земельного сервітуту згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи Чернігівської регіональної торгово-промислової палати № С-208 від 28 жовтня 2013 року. Також суд вважав, що позивач на підставі наведеного судового рішення має право на постійне безоплатне користування земельною ділянкою по [ADDRESS], виділеній у користування [PERSON], на якій встановлено земельний сервітут згідно з правилами ст.98 Земельного кодексу України. Що відповідно до ч.2 ст.152 Земельного кодексу України, землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Тому суд, врахувавши наведене, прийшов до висновку про необхідність задоволення вимог позову [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом зобов"язання відповідачів вивезти з даної земельної ділянки пересувний житловий будиночок, два металевих ящики та п"ять бетонних плит, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що вказане майно, яке належить [PERSON] знаходиться на орендованій [PERSON] земельній ділянці, щодо якої встановлено для позивача земельний сервітут і ці обставини позбавляють позивача права на безперешкодне користування даною земельною ділянкою. Проте з таким висновком місцевого суду не може погодитись апеляційний суд. Відповідно до правил абзацу 2 частини 2 статті 100 Земельного кодексу України в редакції станом на 04 липня 2013 року, чинної на час вирішення даного спору в суді, „земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно". З пояснень позивача [PERSON] та його представника [PERSON], даних в засіданні апеляційного суду, вбачається, що земельний сервітут, встановлений для позивача судовим рішенням, не був зареєстрований на час вирішення справи в місцевому суді і не є зареєстрованим на даний час. Однак суд першої інстанції, вирішивши спір, обставин щодо реєстрації позивачем [PERSON], встановленого рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 10 квітня 2014 року, земельного сервітуту не перевірив і без врахування вимог матеріального закону вирішив спір, що призвело до неправильного вирішення справи. Тому доводи апеляційної скарги про те, що встановлений земельний сервітут для позивача не набув чинності через непроведення його державної реєстрації та що суд не врахував, що судовим рішенням, яке набуло чинності, визнано незаконним та скасовано рішення 4 сесії 5 скликання Дніпровської сільської ради Чернігівського району від 28 грудня 2006 року в частині передачі [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,1393 га, яка розташована в [ADDRESS] та визнано недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯБ 3 915596 - підлягають врахуванню. З урахуванням викладеного апеляційний суд приходить до висновку, що місцевий суд постановив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права і таке рішення не може вважатись законним та обгрунтованим і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed