Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

У лютому 2016 року позивач звернулась до суду з позовом де вказує, що 31.08.2012 року між нею та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, згідно з яким останній передавав їй у власність 1/2 частку житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, с.Покотилівка, пров.Піонерський, 8/вул.Комсомольска, 15, а вона в свою чергу, зобов"язувалась надавати [PERSON] С,П. довічне утримання. У той же день аналогічний договір був укладений між [PERSON] та [PERSON] Рішенням апеляційного суду Харківської області від 05 березня 2015 року договір, укладений між нею та [PERSON] був визнаний недійсним. Вважає, що договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON] 31.08.2012 року був укладений з порушенням вимог ст.746 ЦК України, крім того, в договорі не було зазначено, що на відчужуване майно накладена заборона відчуження. За таких обставин просила визнати зазначений договір недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину. У судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали і просили задовольнити у повному обсязі. Надали суду пояснення аналогічні викладеним в позові. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав і просив відмовити у їх задоволенні. Також пояснив, що [PERSON] з часу укладення договору здійсню постійний догляд за ним, а позивач такого догляду не здійснювала. Вважає, що підстав для визнання договору, укладеного між ним та [PERSON], недійсним немає. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визанала і просила відмовити у їх задоволенні. Також пояснила, що вважає договір довічного утримання, укладений між нею та [PERSON] таким, що відповідає вимогам діючого законодавства, що нотаріусом, який посвідчував договір, були дотримані вимоги усіх нормативно-правових актів, які регулюють посвідчення цих договорів. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала і пояснил, що при посвідченні нею договору довічного утримання між [PERSON] та [PERSON], нею були дотримані усі вимоги діючого законодавства і підстав для визнання договору недійсним немає. Заслухавши сторони, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до ст.755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Як встановлено у судовому засіданні 31 серпня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, за яким [PERSON] передав у власністі [PERSON] 1\\2 частку домоволодіння, розташованого за адресою: Харківська область, Харківський район, с.Покотилівка, пров.Піонерський, 8/вул.Комсомольска, 15, а [PERSON] в свою чергу, зобов"язувалась надавати [PERSON] С,П. довічне утримання. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу [PERSON] 31 серпня 2012 року за реєстровим №595. Також цим договором була накладена заборона на відчуження зазначеної в договорі частки домоволодіння до припинення чи розірвання договору довічного утримання. Суд не приймає до уваги доводи позивача стосовно того, що нотаріус при вчиненні нотаріальної дії - посвідченні договору довічного утримання між [PERSON] та [PERSON] були порушені вимоги підпункту 7.5 пункту 7 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, оскільки, як вбачається з тексту самого договору, Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна №52677724 від 05.02.2016 року, Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна №53823078 від 23.02.2016 року нотаріусом на відповідну частку домоволодіння була накладена заборона відчуження (а.с.15-20, 38-43). У відповідності з вимогами пункту 7.2 зазначеного вище Порядку договори довічного утримання (догляду) посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів відчуження. Суд не приймає до уваги доводи позивача, що договір довічного утримання між [PERSON] та [PERSON] повинен бути розірваний через те, що при укладенні цього договору були порушені вимоги ст.746 ЦК України, яка передбачає, що якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. До такого висновку суд приходить виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює у відповідності із законом за власною волею, незалежно від волі іншних осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з вимогами ст.319 КПК України власник володіє, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти відносно свого майна будь-які дії, які не протиречать закону. Пунктами 4.6 та 4.7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України встановлено, що при посвідченні нотаріусом правочинів щодо відчуження майна від імені особи, у якої немає чоловіка або дружини (неодружена /неодружений, удова/удівець), відчужувач подає відповідну заяву, у якій також зазначається, що майно, яке є предметом цього правочину, не є спільною сумісною власністю. Нотаріус доводить зміст такої заяви до відома другого учасника правочину та зазначає про це в його тексті. Така заява повинна виходити особисто від відчужувача, а в разі вчинення правочину через представника - від представника, якщо відчужувач надав йому право при оформленні правочину подавати від його імені заяву про належність йому (відчужувачу) майна на праві особистої приватної власності. На підтвердження того факту, що майно набуто одним із подружжя під час окремого проживання з другим з подружжя у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, подається копія рішення суду, що набрало законної сили, про визнання особистою приватною власністю одного з подружжя майна, що є предметом цього договору. В судовому засіданні встановлено, що домоволодіння за адресою: Харківська область, Харківський район, с.Покотилівка, пров.Піонерський, 8/вул.Комсомольска, 15, належить [PERSON] на підставі договору на право будівництва та безстрокове користування земельною ділянкою від 07 січня 1954 року. Дружина [PERSON], [PERSON], померла 01 січня 1995 року. В матеріалах нотаріальної справи, яка була надана нотаріусом у судовому засіданні міститься заява про те, що він з 1995 року є вдівцем, що відповідає вимогам Порядку вчинення нотаріальних дій . Крім того, рішенням апеляційного суду Харківської області від 05 березня 2015 року договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, у зв"язку з невиконанням останньою своїх обов"язків за договором (а.с.8-12). Таким чином, аналізуючи норми діючого законодавства та досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що підстав для визнання договору довічного утримання, укладеного 31 серпня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] не має, оскільки [PERSON] розпорядився належним йому майном на власний розсуд, у відповідності з діючим законодавством, крім того, підстави, на які посилається позивач, не можуть слугувати підставою для визнання договору недійсним, а тому позов задоволенню не підлягає. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного, ст.ст.203, 215 ЦК України, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року,

Outcome: dismissed