Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

[PERSON] звернувся в Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області з позовом до Державної казначейської служби України, прокуратури Вінницької області, Калинівської місцевої прокуратури Вінницької області, КУ "Хмільницька ЦРЛ», третя особа - Хмільницьке обєднане управління ПФУ України Вінницької області, про стягнення за рахунок державного бюджету майнової (матеріальної) шкоди у розмірі 500000 гривень, моральної (немайнової) шкоди 500000 гривень, застосування примусового виконання КУ "Хмільницька ЦРЛ" обов"язку в натурі сплатити страхові внески застрахованої особи [PERSON] до Хмільницького об"єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області, відповідно до суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу (знаходження у Вінницькому СІЗО з 16.08.2002 року по 12.11.2002 року) - 1413 гривень і внести до системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України для пенсійного нарахування за 2002 рік з розноскою вказаної суми: за серпень (262 гривень), вересень (451 гривень), жовтень (451 гривень), листопада (255 гривень); зобов"язати КУ "Хмільницька ЦРЛ" виплатити [PERSON] за час вимушеного прогулу заробітну плату в розмірі 45000 гривень відповідно до суми середнього заробітку за один місяць в 2017 році 15000 гривень. Позовні вимоги мотивував тим, що з 16.08.2002 року по 12.11.2002 року він знаходився під вартою у Вінницькому СІЗО, так як був незаконно затриманий і незаконно взятий під варту по явно замовній справі. Останній у справі вирок Калинівського районного суду від 11.04.2013 року і ухвала апеляційного суду Вінницької області від 01.08.2013 року були скасовані 19.05.2015 року Вищим спеціалізованим судом України. По результатам розслідування виділених судом із згаданої справи на додаткове розслідування епізодах, було відкрите кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12014020330000205 від 20.03.2014 року, яке постановою слідчого Хмільницького РВ УМВС України у Вінницькій області від 30 жовтня 2014 року було закрите у звязку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення. Вважає, що він був незаконно затриманий, незаконно утримувався під вартою, до нього незаконно застосовувалися інші запобіжні заходи. Цим були порушені його права і свободи, що призвело до його інвалідності. Таким чином [PERSON], за час перебування в Вінницькому СІЗО втратив заробітну плату, нарахування до пенсії і пенсійний стаж, що призвело до порушення законного права на пенсійний стаж. Він з 1992 року до 13.07.2006 року працював в пологовому відділенні Хмільницької ЦРЛ на посаді завідуючого пологовим відділенням. Наказом № 54 від 13 липня 2006 року [PERSON] звільнено із займаної посади і він вимушений був із дружиною виїхати з міста Хмільника в пошуках роботи до міста Києва. Незаконними діями також порушено його законні права на пенсійний стаж, його позбавлено гарантованого Конституцією України права на відповідне пенсійне забезпечення, адже при оформленні ним пенсійного забезпечення втрачено нарахування до пенсії і заробітну плату за вищевказані періоди 2002 року. Крім майнової шкоди йому також була заподіяна і моральна шкода. Через порушення його прав він став часто нервувати, порушився сон, зявилися часті головні болі, виникла депресія, тому він вимушений був лікуватись. На сьогоднішній день у нього значно погіршився загальний стан здоровя, що також вимагає додаткових матеріальних затрат на його відновлення. Тому позивач вимушений звернутись до суду з цим позовом. Заподіяна йому матеріальна шкода складається з: матеріальних витрат на поїздки у 2006 році літаком з м. Сімферополя у м. Київ і в м. Калинівку Вінницької області в розмірі 400000 гривень; гонорару адвоката - 100000 гривень. Позивач [PERSON] в судовому засіданні просив позовні вимоги задоволити в повному обсязі з підстав викладених в позовних заявах від 05.09.2016 року, 07.10.2016 року, 09.01.2017 року, 16.03.2017 року, 03.05.2017 року. Представник Державної казначейської служби України [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав їх недоведеності позивачем, зокрема позивачем не доведено заподіння йому моральної та матеріальної шкоди. Представник прокуратури Вінницької області, Калинівської місцевої прокуратури Вінницької області [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав їх недоведеності позивачем, зокрема позивачем не доведено заподіння йому моральної та матеріальної шкоди. Представник КУ "Хмільницька ЦРЛ» [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що КУ «Хмільницька ЦРЛ» жодних прав [PERSON] не порушувала. За період його перебування під вартою заробітна плата не нараховувалася відповідно до наказу по лікарні, так як відповідно до табелю робочого часу, у період з 12.08.2002 року по 12.11.2002 року, він на роботі не був. В послідуючому у 2006 році його було звільнено на законних підставах відповідно до наказу по лікарні. Представник Хмільницького обєднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області [PERSON] при вирішенні позову поклалась на розсуд суду. Судом встановлені наступні факти, обставини та відповідні їм правовідносини. 16.08.2002 року о 18:40 годині слідчим Хмільницької міжрайонної прокуратури було затримано [PERSON] за підозрою в отриманні хабара, що підтверджується копією протоколу затримання від 16 серпня 2002 року (т.2, а.с.23). Відповідно до постанови Хмільницького міського суду Вінницької області від 19.08.2002 року, затримання [PERSON] визнано законним та продовжено строк тримання під вартою до 10 діб, що підтверджується копією постанови від 19.08.2002 року (т.2, а.с.24). Постановою слідчого Хмільницької міжрайонної прокуратури від 22.08.2002 року, [PERSON] притягнуто до відповідальності як обвинуваченого та йому пред'явлено обвинувачення в злочині, передбаченому ч. 2 ст. 368 КК України, що підтверджується копією постанови від 22.08.2002 року (т.2, а.с.25). Відповідно до постанови Хмільницького міського суду Вінницької області від 23.08.2002 року, відносно [PERSON] обрано міру запобіжного заходу у вигляді утримання під вартою, що підтверджується копією постанови Хмільницького міського суду Вінницької області від 23.08.2002 року (т.2, а.с.26). Як вбачається з окремої ухвали Хмільницького міського суду Вінницької області від 12.11.2002 року, ваказаною ухалою відмовлено у клопотання про продовження строку тримання під вартою [PERSON], його було звільнено з під варти та відносно нього було обрано запобіжий захід у вигляді підписки про невиїзд, що підтверджується копією окремої ухвали Хмільницького міського суду Вінницької області від 12.11.2002 року (т.2, а.с.27-28). Відповідно до постанови слідчого Хмільницької міжрайонної прокуратури від 11.12.2002 року, [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, що підтверджується копією постанови Хмільницької міжрайонної прокуратури від 11.12.2002 року та копією підписики про невиїзд (т.2, а.с.29,30). 11.04.2013 року вироком Калинівського районного суду Вінницької області [PERSON] визнано винним за ч. 2 ст. 190 КК України і призначено покарання у виді штрафу в розмірі 850 гривень в дохід держави, відповідно до ч. 3 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, що підтверджується копією вироку Калинівського районного суду Вінницької області (т.2, а.с.31-35). Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 01.08.2013 року вирок Калинівського районного суду Вінницької області від 11.04.2013 року стосовно [PERSON] в частині засудження за ч. 1 ст. 190 КК України скасовано та справу в цій частині направлено до Хмільницької міжрайонної прокуратури на додаткове розслідування, за ч.2 ст. 190 КК України [PERSON] засуджено до штрафу в розмірі 850 гривень в дохід держави, що підтверджується копією ухвали апеляційного суду Вінницької області від 01.08.2013 року (т.2, а.с.36-39). Постановою заступника начальника СВ Хмільницького МВ УМВС України у Вінницькій області від 30.10.2014 року, кримінальне провадження за № 12014020330000205 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.03.2014 року закрито за відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, що підтверджується копією постанови заступника від 30.10.2014 року (т.2, а.с. 39-42). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.05.2015 року вирок Калинівського районного суду Вінницької області від 11.04.2013 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 01.08.2013 року щодо [PERSON] в частині засудження його за епізодом вчинення шахрайських дій відносно потерпілого [PERSON] скасовано, а справу в цій частині закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК 1960 року за відсутністю в діянні складу злочину передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України (т.2, а.с.40-42). Як вбачається з листа КУ "Хмільницька ЦРЛ" № 01-17-04/499 від 25.04.2017 року, відповідно до наказу КУ "Хмільницька ЦРЛ" № 74 від 27.11.2002 року, заробітна плата [PERSON] з 16.08.2002 року по 12.11.2002 року не нараховувался, так як він у вказаний період утримувався під вартою (а.с.179, т.1). Відповідно до статті 56 Конституції України, \~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 16 ЦК України передбачено, що \~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України визначено, що кожна особа право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог частини 1 статті 1, статті 3 Закону України "Про відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду",\~\~відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкодау випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках передбачених частиною 1 статті 1 Закону, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Відповідно до статті 13 вказаного Закону \~питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12.\~Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Враховуючи, що позивач [PERSON] був незаконно засуджений та перебував під слідством та судом з 12.08.2002 року до 19.05.2015 року, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково, виходячи з розрахунку: 3200 гривень х 153 місяці. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] заявлено позовні вимоги про стягнення за рахунок державного бюджету України в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 500000 гривень. Як вбачається з позовної заяви від 03.05.2017 року, ця матеріальна шкода складається з: матеріальних витрат на поїздки у 2006 році літаком з м. Сімферополя у м. Київ, в м. Калинівку Вінницької області в розмірі 400000 гривень; гонорару адвоката 100000 гривень. Разом з тим, як вбачається з позовних заяв, пояснень [PERSON] під час судового розгляду, матеріалів цивільної справи, [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів на обґрунтування та підтвердження позову в частині позовних вимог про відшкодування з державного бюджету матеріальної шкоди в розмірі 500000 гривень, зокрема понесених ним матеріальних витрат в розмірі 400000 гривень та витрат на оплату правової допомоги адвоката в розмірі 100000 гривень. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження, та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки позивачем [PERSON] не доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог у вказаній вище частині позову, суд \~дійшов \~висновку про відмову у задоволенні позову в частині позовних вимог про стягнення за рахунок державного бюджету України матеріальної шкоди в розмірі 500000 гривень. Щодо позову [PERSON] в частині позовних вимог про обовязок сплатити в натурі страхові внески застрахованої особи [PERSON] до Хмільницького обєднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області відповідно до суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу (знаходження у Вінницькому СІЗО з 16.08.2002 року по 12.11.2002 року) та зобовязання виплатити [PERSON] за час вимушеного прогулу заробітну плату в розмірі 45000 гривень відповідно до суми середнього заробітку за один місяць в 2017 році 15000 гривень, суд прийшов до наступного. Як вбачається з позову [PERSON], з вказаними позовними вимогами позивач звернувся до КУ "Хмільницька ЦРЛ". Разом з тим, судом встановлено, що під час затримання [PERSON] та перебування його під вартою під час досудового розслідування у кримінальній справі з 12.08.2002 року по 12.11.2002 року, відповідно до наказу КУ "Хмільницька ЦРЛ" № 74 від 27.11.2002 року, заробітна плата [PERSON] з 16.08.2002 року по по 12.11.2002 року не нараховувался, так як він у вказаний період утримувався під вартою. Відповідно до статті 3 Закону "Про відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):\~1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;\~4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги;\~5) моральна шкода. Статтею 4 Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Таким чином, КУ "Хмільницька ЦРЛ" в частині вище вказаних позовних вимог, є неналежним відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позову у вказаній частині позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial