Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

У квітні 2015 року позивачка [PERSON] звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном, відшкодування втраченої вигоди та моральної шкоди, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що їй , на праві власності належить автомобіль MERCEDES-BENZ 313 CDI 2,2 GREY 2008, модель SPRINTER, державний номер [NUMBER]. 01.01.2014 року між нею та фізичною особою-підприємцем [PERSON] був укладений договір про надання послуг по обслуговуванню і ремонту автомобілів. 29 березня 2014 року вона звернулася до станції техобслуговування з заявою про ремонт власного автомобіля, про що було складено замовлення на ремонт автомобіля за № ВД30000990 виконавцем робіт в якій вказано СПД ФОП [PERSON]. Після проведеного ремонту, 15.04.2014 року, був складений та підписаний сторонами акт виконаних робіт № ВДН0000753. 17 квітня 2014 року ФОП [PERSON] відмовився повернути автомобіль її представнику за довіреністю - [PERSON] мотивуючи це тим, що вона зобов'язана сплатити 3000 (три тисячі) гривень за роботи виконані СПД ФОП [PERSON] Під час з'ясування всіх обставини вона дізналася, що [PERSON], передав автомобіль для виконання ремонтних робіт [PERSON], який є його рідним братом та по сусідству з ним в [ADDRESS] здійснює аналогічну діяльність з ремонту автомобілів. Проте, згоду на такі дії вона не надавала і тому відмовилася сплатити 3000 (три тисячі) гривень за послуги, які не замовляла та виконання яких з нею не погоджували. А відповідач з метою неправомірно змусити її сплатити грошові кошти утримує автомобіль на площадці для паркування та відмовляється повернути автомобіль, мотивуючи це тим, що вона повинна сплатити за виконані роботи до яких вона не має жодного відношення. В ході судового засідання 09.10. 2015 року від представника позивачки [PERSON] надійшло письмове клопотання , підтримане позивачкою [PERSON] про залишення позовних вимог в частині відшкодування упущеної вигоди, без розгляду на підставі ст. 207 ЦПК України та ухвалою суду від 09 .10. 2015 року позовні вимоги в частині відшкодування упущеної вигоди, залишені без розгляду ( а.с. 89). В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] за договором про надання правової допомоги від 17 серпня 2015 року [PERSON] ( а .с 83) позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд задовольнити позовні вимоги з підстав викладених у позовних вимогах. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю від 19 червня 2014 року [PERSON] ( а.с. 40) підтримав думку свого довірителя, та також просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення позивача [PERSON] в судовому засіданні 09.10. 2015 року, її представника [PERSON], відповідача [PERSON] та його представника [PERSON], перевіривши і дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на підставі встановлених фактів та відповідним їм правовідносинам. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Для виконання окремих видів робіт, встановлених законом, підрядник (субпідрядник) зобов'язаний одержати спеціальний дозвіл. До окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2-4 цієї глави, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів. Отже, як слідує із матеріалів цивільної справи та встановлено у судовому засіданні, позивачці [PERSON], на праві власності належить автомобіль MERCEDES-BENZ 313 CDI 2,2 GREY 2008, модель SPRINTER, державний номер [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] виданому 07 листопада 2012 року Бориспільским РЕВ при УДАІ-ГУ МВС України в Київській області. ( а.с. 18) 01 січня 2014 року між позивачкою та фізичною особою-підприємцем [PERSON] був укладений договір про надання послуг по обслуговуванню і ремонту автомобілів ( а.с. 16 - 17). Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Як вбачається з ст. 16 ЦК України, одним з цивільно-правових способів захисту права власності є віндикація - витребування власником майна з чужого незаконного володіння. За змістом ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. У відповідності до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Для застосування ст. 387 ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є власником рухомого майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами; особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача (ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2015 року у справах № 6-48364св14 та № 6-332 св15). Пунктом 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 серпня 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідач, [PERSON] своїми діями порушив та продовжує порушувати [PERSON] право власності на автомобіль. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що автомобіль позивачу [PERSON] не повернутий та перебуває у відповідача [PERSON] на території СТО, про вказаний факт не заперечує відповідач [PERSON] Пунктом 23 цієї Постанови визначено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Твердження відповідача та його представника щодо підстав не повернення автомобіля, який зберігається на території його СТО у зв"язку з відсутності оплати за ремонт автомобіля позивачкою , сума якої складає 3000 гривень, судом не можуть бути взяті до уваги та покладені в основу рішення, оскільки з зазначених підстав постановлено рішення колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області від 06. 11. 2014 року ( а.с. 12- 15), яке набрало законної сили. А тому, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні автомобілем MERCEDES-BENZ 313 CDI 2,2 GREY 2008, модель SPRINTER, державний номер [NUMBER], шляхом зобов"язання відповідача [PERSON] повернути позивачці [PERSON] автомобіль, ключі від автомобіля та технічний паспорт на автомобіль. Разом з тим, враховуючи ту обставину, що автомобіль MERCEDES-BENZ 313 CDI 2,2 GREY 2008, модель SPRINTER, державний номер [NUMBER], який належить на праві власності позивачці [PERSON] тривалий час, понад рік, перебуває у відповідача, а з урахуванням того, що позивачка не надала суду доказів того, що між нею та відповідачем укладено договір на проведення технічного ремонту належного їй автомобіля і за його умовами сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов даного договору, судом не може бути зобов"язано відповідача повернути позивачці автомобіль в належному технічному справному стані, а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Водночас, розглядаючи вимоги щодо відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Згідно вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав і полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв"язку з ушкодженням здоров"я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв"язку з противоправною поведінкою щодо неї самої. Виходячи з положення ст. 23 ЦК України, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суду необхідно встановити характер завданої моральної шкоди, глибину і тривалість моральних та фізичних страждань потерпілого, настання негативних змін у його житті, можливість відновлення стану, який мав потерпілий до скоєного злочину. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов"язана із розміром цього відшкодування. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Позивач [PERSON] розмір моральної шкоди оцінює у 15 000 грн. Суд розглядає позовні вимоги позивача по відшкодуванню моральної шкоди з урахуванням положень п. п. 9, 17 - 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року « Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди » зі змінами та у відповідності статей 23, 1167 ЦК України: розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру правопорушення, з урахуванням характеру, обсягу і глибини страждань ( фізичних, душевних, психічних тощо ), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо ) і з урахувань інших обставин стану його здоров"я, істотності вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому судом враховуються вимоги розумності і справедливості. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди суд враховує характер дій [PERSON] , пов"язаного з порушенням прав власності [PERSON], враховує глибину та тривалість моральних страждань позивача, яка полягає у душевних стражданнях та втратив нормальні життєві зв'язки, на відновлення яких необхідний час і здоров'я. Вже більше одного року позивачка вимагає повернення свого майна, вона переживає з приводу відсутності у її володінні транспортного засобу. З врахуванням викладених обставин суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди позивачу в сумі 1 500 гривень, яка на думку суду, відповідає вимогам розумності та справедливості і за даних обставин не може вважатися завищеною чи надмірною. Відповідно до вимог ст. 88 ч.1 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, отже з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в сумі 393 гривні 60 копійок, оскільки відповідно до вимог ст. 7 ч.1 п.4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір не повертається, якщо позовні вимоги залишені без розгляду за клопотанням позивача або його представника. На підставі вищевикладеного постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року « Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди », Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та

Outcome: partial