Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

У вересні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про поділ гаражного боксу між власниками та виплату грошової компенсації вартості ј частки автомобіля. Позивачем 22 січня 2020 року подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій він просив суд накласти арешт на гаражний бокс №[NUMBER] в Автокооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів "Мінський", що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо указаного гаражного боксу. Дослідивши матеріали справи, суддя вважає, що заява [PERSON] про забезпечення позову не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Згідно з ч. 3 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Ч. 1 ст. 151 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, предмет позову та обгрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обгрунтуванням його необхідності. Відповідно до абз. 1 ч. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. У своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №183/5864/17-ц Верховний Суд, зазначив, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Заявником не зазначено жодного доказу на підтвердження наявності обставин, що можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову, у зв`язку з чим необхідно накласти арешт на майно, зазначене у заяві про забезпечення позову. Обраний позивачем спосіб забезпечення позову у виді накладення арешту на гаражний [PERSON] не є співмірним з заявленими позовними вимогами та жодним чином не забезпечить можливого рішення суду про задоволення позову. Зокрема, у разі задоволення позовних вимог [PERSON] про поділ гаражного боксу в натурі та виділення йому у власність ј частки гаражного боксу з окремим входом судове рішення не потребуватиме примусового виконання, а отже, відсутні підстави вважати, що невжиття заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на гаражний бокс, про який зазначає позивач, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся. Більш того, заявник у своїй заяві про забезпечення позову вказує, що у нього є підстави вважати, що відповідач вчиняє дії, спрямовані на відчуження гаражного боксу без його згоди. Однак, у матеріалах справи відсутні посилання на докази на підтвердження того, що частка гаражного боксу, яка належить на праві власності [PERSON] , виділена та є самостійним об`єктом власності, який може бути відчужений без згоди [PERSON] . Крім того, 1/4 частина гаражного боксу №[NUMBER] в Автокооперативі по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів "Мінський", що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , а забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб, відтак, суд не вбачає підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, 1/4 частина якого перебуває у власності заявника. З огляду на зазначене, у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову слід відмовити. Суддя роз`яснює заявнику, що відмова у задоволенні заяви про забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з такою заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для відмови.

Outcome: dismissed