Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

У травні 2017 року позивач [PERSON] в особі свого представника [PERSON], що діє на підставі договору - доручення про надання правової допомоги від 24 травня 2017 року ( а. с. 22 ) звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі та додаткових витрат, свої вимоги мотивувавши тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 серпня 2002 року, про що зроблено актовий запис № 45 виконкомом Гніванської міської ради Тиврівського району Вінницької обл. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON], [INFO]. 24 жовтня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Дитина [PERSON] після розірвання шлюбу залишилися проживати з матір"ю. З моменту розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем [PERSON] , останній належного виховання та утримання доньки не здійснює. У зв"язку з зазначеним позивач просить стягнути на її користь аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 ( п"ять тисяч гривень ) 00 копійок, та стягнути 74 142 гривень 00 копійок сплачених додаткових витрат. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON], що діє на підставі договору - доручення про надання правової допомоги від 24 травня 2017 року, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити вимоги з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, зазначивши, що не ухиляється від батьківських обов"язків, проте сплачувати зазначену суму він не в змозі, оскільки є безробітним, на утриманні має батьків-пенсіонерів та доньку від першого шлюбу, якій він надає матеріальну допомогу у розмірі 1000 гривень, при цьому надавши обгрунтовані письмові заперечення ( а.с. 30-40). Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Як встановлено в судовому засідання та підтверджується матеріалами цивільної справи, [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 серпня 2002 року по 24 жовтня 2013 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину, доньку - [PERSON], [INFO]. Батьками [PERSON] [INFO] є батько [PERSON] та мати [PERSON]. ( а. с. 7 ) Після розірвання шлюбу дитина [PERSON] проживає разом з матір"ю [PERSON] та перебуває на її утриманні. Сторонами у справі не заперечується, що дитина проживає разом з позивачем та перебуває виключно на утриманні позивачки [PERSON] Відповідач не надав жодного доказу на підтвердження добровільного надання ним допомоги позивачу в утриманні їхньої спільної доньки. Звертаючись в суд з позовними вимогами про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини, позивач посилалася на те, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, участь у додаткових витратах на дитину, пов'язаних з розвитком творчих та інтелектуальних здібностей, не бере. За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. У відповідності до положень ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України « Про охорону дитинства » батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини ( аліменти ) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789 - ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 182 СК України, встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1 ) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2 ) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3 ) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3 - 1 ) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3 - 2 ) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4 ) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 7 Закону України « Про державний бюджет на 2018 рік » прожитковий мінімум дітей віком від 6 до 18 років: з 01 січня 2018 року - 1 860 гривень, з 01 липня - 1 944 гривні, з 01 грудня - 2 027 гривень. Судом враховано, що відповідно до довідки виданої Тиврівським районним відділом державної виконавчої служби державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області № 253 від 29 червня 2017 року, про те що у відділі виконавчої служби перебуває на виконанні виконавче провадження відкрите на підставі виконавчого листа № 2 - 467 від 17 жовтня 2006 виданого Тиврівським районним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] [INFO]. [PERSON] сплачує аліменти щомісячно в розмірі 1 000 гривень на користь [PERSON] станом на 01 липня 2017 року заборгованість по аліментах відсутня. Проте, з пояснень відповідача у судовому засіданні встановлено, що хоча доньці від першого шлюбу і виповнилося 18 років, він продовжує утримувати доньку та добровільно надає допомогу з навчанням. Також на утриманні [PERSON] перебувають його батьки. Відповідно до ч.1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи матеріальне становище сторін та те, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, розмір витрат на утримання дитини, виходячи з принципів розумності та справедливості, потреби дитини у розвитку, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 2 500 гривень 00 копійок щомісячно, починаючи з 27 травня 2018 року до досягнення дитиною повноліття. В свою чергу, колегія суддів звертає увагу на те, що у випадку зміни обставин, що мають істотне значення, зацікавлена сторона може звернутися до суду з вимогою про зміну розміру аліментів. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду підлягає негайному виконанню по справам про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Що стосується вимог позивача про стягнення додаткових витрат на дитину, суд вважає зазначити наступне. Так, відповідно до положень ст. 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами ( розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо ). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. До особливих обставин, з якими законодавець пов'язує стягнення додаткових витрат на дитину відносяться ті обставини, що пов'язані з розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом. На підтвердження цих вимог позивач надала суду ксерокопію контрольного талону до довідки та рецепт на окуляри (а.с.184- 187), який за своїм змістом є рекомендацією лікаря- окуліста , а не документом, що свідчить про надані послуги дитині сторін, чи необхідність надання таких послуг до повноліття дитини. Зі змісту наданої консультації та протоколу ехокардіографічного дослідження від 21.04. 2018 року (а.с.188) вбачається, що [PERSON] обстежена лікарем УЗД [PERSON] зазначивши у висновку: ПМК без регургитації. В суді представник позивача пояснила, що дитина не перебуває на диспансерному обліку, на даний період відсутні будь-які докази, які б свідчили про стан здоров»я дитини та висновки спеціалістів, що дитина потребує додаткових витрат на лікування до її повноліття. У відповідності до ст.185 СК України, залежно від ситуації, що склалася, один з батьків може за своїм вибором вимагати відшкодування реально понесених ним додаткових витрат або попереднього фінансування майбутніх витрат. Суд вважає, що позивачка та її представник не надали допустимих та переконливих доказів на підтвердження стану здоров»я дитини та потреби в додаткових витратах на лікування дитини і за таких обставин та даних доказів, в цій частині вимоги не підлягають задоволенню. Разом з тим, саме по собі зайняття дитиною малюванням у академії мистецтв ім. Андріяки, зайняття англійською, та на майбутнє зайняття кінним спортом не може безумовно свідчити, що витрати, пов'язані з цим, викликані особливими обставинами, зокрема, розвитком здібностей дитини і виникненням у зв'язку із цим обов'язків у батьків брати у них участь. Участь матері, батька у додаткових витратах на дитину не обов"язково має бути рівною. У разі спору частка кожного з батьків у цих витратах визначатиметься судом з урахуванням обставин, які заслуговують на увагу. Разом з цим, додаткові витрати на кружки та навчання не може розглядатись як додаткові витрати на дитину в розумінні положень ст. 185 СК України, що навчання дитини як її природна потреба та обов'язок батьків, охоплюється питанням стягнення аліментів та не може розглядатись як додаткові витрати на дитину, а особливі обставини вказують виключні випадки участі батьків у додаткових витратах на дитину. Як встановлено в судовому засіданні, дитина займається малюванням у Академії мистецтв, репетитерство та вивчення англійської мови з відповідачем не погоджувалося. Позивачем не доведено необхідність відвідування дитиною саме зазначеного вище навчального закладу. Вибір зазначеного приватного навчального закладу було зроблено за ініціативою позивачки одноособово без урахування думки відповідача, а тому, на думку суду оплата вартості послуг в зазначеній дитячій Академії мистецтв ім. Андріяки, не може бути визнана як додаткові витрати, викликані особливими обставинами і відповідно на нього не може бути покладено обов'язок по їх оплаті. Навчання в учбовому закладі на комерційній основі, безпосередньо не пов'язані з особливостями розвитку здібностей дитини, оскільки обов'язок батьків піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитини повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, тому вирішення питання щодо здобуття дитиною освіти має здійснюватись за погодженням з батьками дитини та може бути забезпечено лише при наявності матеріальних можливостей у батьків дитини. Разом з тим, не підлягають задоволенню і вимоги в частині мрії займатися кінним спортом. Отже, позовні вимоги в частині стягнення додаткових витрат у розмірі 74 142 гривні не підлягають задоволення з вище наведених підстав. Відповідач не надав суду доказів, що він звільнений від оплати судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України « Про судовий збір » від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки ( пені ) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, то судовий збір слід стягнути з відповідача. Суд також вважає, що слід допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 180, 181, 182, 184, 191 Сімейного кодексу України, ст. 1, 2 Закону України « Про охорону дитинства », ст. 7 Закону України « Про державний бюджет України на 2018 рік », п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 « Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів », ст. 4, 5, 12, 13, 81, 82 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: partial