Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

25.08.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON], де просить суд визнати 9/40 частини житлового будинку з належною частиною господарсько-побутових будівель за адресою [ADDRESS], що зареєстрованого на [PERSON], та визнати за нею право власності на 9/80 частини цього об"єкту нерухомого майна (а.с.2). 31.08.2015 року, до початку розгляду судом справи по суті, відповідач [PERSON] подав зустрічний позов до позивача [PERSON], де просить суд визнати 11/40 частини житлового будинку з належною частиною господарсько-побутових будівель за адресою [ADDRESS], що зареєстрованого на [PERSON], та визнати за ним право власності на 11/80 частини цього об"єкту нерухомого майна (а.с.17-20). Ухвалою суду від 04.08.2015 року вищеназвані первісний та зустрічний позови об"єднані в одне провадження для спільного розгляду в суді (а.с.34). В судовому засіданні : - [PERSON] та її представник-адвокат Ждан В.С. підтримали свої вимоги за первинним позовом та не визнали зустрічного позову, про що дали відповідні пояснення, в т.ч. просили суд відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] із-за пропуску ним 3-х річного терміну позовної давності звернення до суду з таким позовом. - [PERSON] та його представник-адвокат Джура С.П. підтримали свої вимоги за зустрічним позовом та не визнали первинного позову [PERSON], про що дали відповідні пояснення, в т.ч. посилаючись на положення абз.2ч.2ст.72 СК України та ч.2ст.264 ЦК України стверджують про неможливість застосування у даних правовідносинах строків позовної давності. Вислухавши пояснення сторін і їх представників, дослідивши та проаналізувавши наявні по справі докази, суд приходить до висновку задовольнити первісний та зустрічний позови, з таких підстав. Судом встановлено, що 27 квітня 1991 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, а рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 10 серпня 2012 року шлюб між ними був розірваний. Це судове рішення набрало законної сили 22 серпня 2012 року. Від подружнього життя сторони мають двох неповнолітніх дітей : дочку [PERSON] та сина [PERSON], обоє народилися [INFO], про що незаперечили самі сторони у даній справі, та підтверджується документально (а.с.3-4,7,21-23). Суд також встановив, що сторони у даній справі [PERSON] та [PERSON], за час спільного проживання в шлюбі, зокрема набули у спільну сумісну власність подружжя та зареєстрували кожен на своє ім"я відповідні частки у житловому будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою [ADDRESS], а саме : - 9/40 частини цього об"єкту нерухомого майна було придбано у власність та зареєстровано на ім"я [PERSON] згідно договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 20.08.1999 року, посвідченому держаним нотаріусом Прилуцької міської державної нотаріальної контори Ігнатовою Л.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 1-3914 (а.с.5,26); - 11/40 частини цього об"єкту нерухомого майна було придбано у власність та зареєстровано на ім"я [PERSON] згідно договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 11.04.1996 року, посвідченому держаним нотаріусом Прилуцької міської державної нотаріальної контори Фесик Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-1074 (а.с.24-25,26). За таких обставин вирішуючи спір, суд вважає законними та підтвердженими вимоги обох сторін [PERSON] та [PERSON], як бувшого подружжя, на ? частину у зареєстрованих на кожного з них частках (9/40 та 11/40) нерухомого майна (житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями в [ADDRESS]) як такого, що було придбано ними у спільну сумісну власність подружжям, під час зареєстрованого шлюб (без визначення часток) за спільні кошти сім"ї, незалежно від ступені участі кожного із них у надбанні цього майна і незалежно від того, що правова реєстрація цієї садиби здійснена окремо на кожного із них. Такий висновок суду грунтується нормами матеріального права ст. 22 Кодексу про шлюб та сім"ю України, який діяв на час придбання спірного майна (ст.ст. 60, 70 нині діючого Сімейного Кодексу України) та ст. 368 Цивільного Кодексу України. При цьому, суд вважає необгрунтованою на вимогах діючого законодавства заяву зі сторони первинного позивача ([PERSON].) про пропуск іншою стороною ([PERSON].) 3-х річного терміну позовної давності звернення до суду із зустрічним позовом, оскільки, сторони у даній справі не заперечують тих фактичних обставин, що у поточному 2015 році між ними, як бувшим подружжям, вирішувався спір щодо іншого спільно нажитого майна, шляхом укладення та затвердження мирової угоди ухвалою Прилуцького міськрайсуду від 22.07.2015 року. Отже, згідно ст. 264 ЦК України відбулося переривання перебігу позовної давності (22.08.2012 року набрало законної сили рішення суду про розлучення сторін) (а.с.22,31). Крім того суд враховує, що обидві сторони-бувше подружжя [PERSON] та [PERSON] мають відповідні частки зареєстрованого права власності (відповідно 9/40 та 11/40) у спірному житловому будинку по [ADDRESS], і дотепер вони обоє зареєстровані за цією-ж адресою, про що свідчать відповідні штампи їх паспортних даних (а.с.4,21-зворот), а тому, згідно положень абз.2ч.2ст.72 СК України та ч.2ст.264 ЦК України, суд не вважає можливим застосувати у даній справі правових наслідків спливу позовної давності, передбачених ч.3,4 ст.267 ЦК України. Заслуговують на увагу доводи [PERSON] про те, що лише у серпні 2015 року, із пред"явлення до нього даного позову бувшою дружиною [PERSON], він дізнався про оспорювання нею прав власності його на це майно (частину житлового будинку). Задовольняючи таким чином вимоги за первісним та зустрічним позовами, суд вважає необхідним за правилами ст.88 ЦПК України залишити у межах понесених сторонами судові витрати у даній справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved