Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту, що майно є особистою приватною власністю дружини та про визнання права власності на майно, в якому просила суд постановити рішення, яким встановити факт, що 1/3 частина будинку, придбана нею - [PERSON] - 13 грудня 2005 року, відповідно до договору купівлі продажу ВСК №719359, в [ADDRESS] , є її особистою власністю. Визнати за [PERSON] , 1984 року народження, право особистої власності на 1/3 частину житлового будинку (загальною площею 47,60 м/кв), на підставі договору купівлі- продажу від 13 грудня 2005 року, (ВСК №719359), розташованого в [ADDRESS] , та стягнути судові витрати з відповідача на її користь. Відповідач [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про поділ сумісної власності колишнього подружжя . Згідно ухвали суду від 08 квітня 2020 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду, первісний та зустрічний позови об`єднано в одне провадження. В судовому засіданні в обґрунтування позовних вимог представник позивача - адвокат Яресько Н.В. зазначила, що позивач за первісним позовом із відповідачем по справі - [PERSON] , перебувала у зареєстрованому шлюбі із 18.08.2001 року до 14.09.2011 року. Від шлюбу мають двох дітей [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] . Аліменти на утримання доньок стягнуті в 2011 році, одна донька має інвалідність з дитинства , відповідач не сплачує аліменти і не надає додаткової допомоги на утримання дітей. 13 грудня 2005 року , відповідно до договору купівлі продажу ВСК №719359, [PERSON] , придбала 1/3 частину житлового будинку в [ADDRESS] , вартість придбаного майна 41900,00 грн., на день придбання, вартість 1/3 частини будинку на час розгляду справи в суді становить 90800,00 грн. Це майно вона вважає особистим майном . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину (АЕК №871067) виданого 27.06.2002 року Другою Полтавською державною нотаріальною конторою, [PERSON] отримала у спадок після смерті батька [PERSON] , ( який помер [INFO] ) - 1/3 частину будинку по [ADDRESS] . 02 грудня 2005 року, [PERSON] , відповідно до договору купівлі продажу, разом із іншими співвласниками спадкового будинку продала 1/3 частину будинку [ADDRESS] , а також приватизовану земельну ділянку розташовану за цією адресою. За продаж спадкового майна, співвласники одержали кошти в сумі 186660,00 грн., тобто 1/3 частка грошей це 62220,00 грн. 13.12.2005 року [PERSON] купила 1/3 частину будинку по [ADDRESS] за 41900,00 грн. особистих коштів отриманих від продажу спадкового майна, вона витратила не всі кошти і на решту - 20000,00 грн. був зроблений ремонт і придбані необхідні меблі в будинок. Відповідач не мав коштів, тому спірне нерухоме майно вона вважає своєю особистою власністю. Зустрічний позов не визнала повністю та просила відмовити в його задоволенні через його безпідставність та необгрунтованість. Щодо тверджень сторони відповідача за первісним позовом про пропуск строку позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом зазначила, що вони помилкові та не грунтуються на вимогах чинного законодавства. Відповідач - позивач [PERSON] та його представник - адвокат Портянко Є.В. не погодилися з первісним позовом, пояснивши, що 1/3 частина житлового будинку в [ADDRESS] , була придбана 13.12.2005 року під час перебування подружжя у шлюбі і відповідач, незважаючи на джерело коштів, за які було придбане спірне майно вважає його спільною власністю подружжя і просить суд задовольнити його позов про поділ спільної сумісної власності подружжя, в задоволенні позову [PERSON] він та його представник просили відмовити в повному обсязі. Також просили суд застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин, які викладені в первісному позові. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, свідків. перевіривши фактичні обставини справи, письмові докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Згідно ст. 10-13 ЦПК України- суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов"язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст. ст. 76-83 ЦПК України- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. У статті 13 Конституції України зазначено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Засади цивільно-правового захисту права власності визначені ст.386 ЦК України, яка на розвиток положень ст.13 Конституції України встановлює, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 392 ЦК України встановлює, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно, не з`єднане з конкретними вимогами про повернення майна чи усунення інших перешкод, не зв`язаних з позбавленням володіння. Позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником (чи титульним власником) свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із 18.08.2001 року до 14.09.2011 року із відповідачем [PERSON] , який розірвано заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 14.09.2011 року (т.1, а.с.16). Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] (т.1, а.с.17) та [PERSON] , [INFO] (т.1, а.с. 18). 13 грудня 2005 року [PERSON] уклала договір купівлі -продажу (ВСК №719359), 1/3 частини житлового будинку в [ADDRESS] , вартість придбаного майна 41900,00 грн. Це майно вона вважає особистим майном, придбаним за кошти отримані від продажу спадкового майна. Зазначене спадкове майно [PERSON] отримала відповідно до свідоцтва про право на спадщину, (АЕК №871067) виданого 27.06.2002 року Другою Полтавською державною нотаріальною конторою, після смерті її батька [PERSON] , (дошлюбне прізвище позивачки - [PERSON] ), ( який помер [INFO] ) - 1/3 частину будинку по [ADDRESS] . 02 грудня 2005 року [PERSON] , відповідно до договору купівлі продажу, разом із іншими співвласниками спадкового будинку продала 1/3 частину будинку [ADDRESS] , а також приватизовану земельну ділянку розташовану за цією адресою. За продаж спадкового майна, співвласники одержали кошти в сумі 186660,00 грн, із яких 1/3 частка грошей це 62220,00 грн., належала [PERSON] . Як свідчить довідка ПАТ «Комерційний банк «Надра»» від 26 серпня 2020 року, на ім`я [PERSON] - 02 грудня 2005 року був відкритий валютний рахунок , сума коштів внесених 02.12.2005 року - 12000,00 доларів США. 13.12.2005 року відбулось списання коштів із валютного рахунку у сумі 8500,00 доларів США. 13.12.2005 року [PERSON] купила 1/3 частину будинку по [ADDRESS] за 41900,00 грн., в угоді купівлі продажу зазначено, що відповідач [PERSON] надав свою згоду на укладення своєю дружиною договору купівлі-продажу, а також те що купівля продаж здійснюється за спільні кошти подружжя. Після придбання будинку, враховуючи його незадовільний технічний стан, в ньому був проведений ремонт, що підтверджується стороною позивача, доводячи цей факт довідкою про зняття коштів з валютного рахунку [PERSON] 19.12.2005 року в сумі 1000,00 доларів США і поясненнями свідків, з боку відповідача, які приймали участь в виконанні ремонтних робіт. Враховуючи позицію Верховного Суду України та норми сімейного права, які регулюють спірні правовідносини, позивач спростувала презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірне майно шляхом подання належних та допустимих доказів, які доводять належність вказаного об`єкта нерухомості на праві особистої приватної власності саме їй на підставі придбання нею 1/3 частини житлового будинку за рахунок особистих коштів. При цьому, стороною відповідача в ході судового розгляду справи не було спростовано шляхом подання належних та допустимих доказів відносно обставин щодо джерела походження коштів на придбання спірної нерухомості та їх предметність. Наведені вище обставини підтверджуються матеріалами справи та спростовують доводи сторони відповідача про те, що особистих коштів на придбання житла позивач не витрачала, оскільки, як стверджує відповідач, це були кошти їх спільні з позивачем, при цьому, доказів дійсної майнової спроможності в ході судового розгляду справи відповідач не надав, ним не було наведено цих доказів та не було доведено у спосіб, встановлений законом, тому суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги про визнання спірної - 1/3 частини житлового будинку по [ADDRESS] особистою приватною власністю позивача є законними та обґрунтованими. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно якого не належить до спільного сумісної власності майно одного з подружжя набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Доводи сторони відповідача про те, що вказаний договір купівлі-продажу частини нерухомого майна був здійснений за спільні кошти подружжя, оскільки [PERSON] у присутності нотаріуса написав письмову заяву, в якій останній вказав, що гроші, які витрачаються на придбання вищевказаної нерухомості є їх спільною сумісною власністю, не можуть бути прийняті судом до уваги, з огляду на те, що обставини щодо придбання спірної нерухомості суперечать змісту заяви і не були спростовані відповідачем належними доказами. Статтею 60 СК України передбачено, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно ч. 4. ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання. Згідно постанови Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 214/1520/15-ц, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17,за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. У постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 654/5243/14ц, зазначено, що обов`язок довести, що майно придбане у шлюбі, є особистою власністю одного із подружжя, покладено на останнього. Судом встановлено, та підтверджено наявними в матеріалах справи допустимими доказами, що [PERSON] отримала відповідно до свідоцтва про право на спадщину, (АЕК №871067) від 27.06.2002 року виданого Другою Полтавською державною нотаріальною конторою , 1/3 частини спадкового майна після смерті її батька [PERSON] , (дошлюбне прізвище позивачки - [PERSON] ), ( який помер [INFO] ) - 1/3 частину будинку по [ADDRESS] . Продаж частини спадкового майна відбувся 02 грудня 2005 року , в цей же день відкритий валютний рахунок на ім`я позивачки [PERSON] . Матеріали справи не містять відомостей, що відповідач [PERSON] на момент укладання договору купівлі продажу 13.12.2005 року, а також в період з 2001 року по 2005 рік отримував заробіток достатній для придбання спірного нерухомого майна. Вказані обставини по справі мають дійсний і реальний характер, спростовують твердження сторони відповідача з приводу того, що докази надані позивачем за первісним позовом не підтверджують факт придбання нерухомого майна за особисті кошти. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] підтвердила, що відповідач [PERSON] за час подружнього життя постійної роботи не мав, з цього приводу скаржилась [PERSON] . Відповідач більшу частину подружнього життя не працював, нерухомість придбана на « [PERSON] » була в незадовідьному стані і потребувала ремонту, але коштів від продажу спадщини [PERSON] вистачило тільки на таке житло. За час спільного проживання родини з 2001 року по 2005 рік (час купівлі нерухомості) в родині народилась дитина, позивачка не мала постійної роботи і відповідач кошти на родину не заробляв, тому гроші на нерухомість [PERSON] могла отримати лише від продажу спадкового майна. Свідок [PERSON] пояснювала суду, що родина [PERSON] жила в матеріальній скруті, а ні позивачка, а ні відповідач не мали постійного, стабільного заробітку достатнього для утримання родини, не кажучи вже про придбання нерухомості. Вона особисто неодноразово фінансово допомагала родині [PERSON] - матеріально. Допитаний в судовому засіданні відповідач [PERSON] стверджував, що постійно працював і мав достатній заробіток для утримання родини і придбання будинку, його дружина не працювала, документального підтвердження суми свого заробітку він надати не може. Підтвердив той факт, що в день укладення договору купівлі продажу, вони із дружиною поїхали в банк, вона там отримала кошти, сума йому не відома, сума за яку придбали нерухомість йому не відомо. Вважає, що кошти його дружини отримані від продажу спадкового майна і витрачені на придбання 1/3 частини будинку по [ADDRESS] також є спільним майном подружжя. Свідок [PERSON] ( мати відповідача) повідомила суду, що син будинок купив за спільні кошти, за скільки їй не відомо, і джерело цих коштів також їй невідомо, скільки коштів вніс її син вона також не може сказати, але вона гарно пам`ятає всі ремонтні роботи які виконувались в придбаному будинку, бо він був в жахливому стані . Повідомила, що її син працював весь час неофіційно. Також підтвердила, що мати [PERSON] давала кошти на купівлю нерухомого майна. Свідок [PERSON] допитаний в суді, є близьким другом і «кумом» відповідача. Йому не відомі обставин придбання будинку, він вважає , що [PERSON] працював не офіційно, не відомо скільки він заробляв, але він впевнений, що будинок придбаний за спільні кошти, він позичав кошти [PERSON] в сумі 1000,00 доларів США, за які кошти купили нерухоме майно йому не відомо, але йому відомо, що мати [PERSON] надала більшість коштів своїй донці з продажу спадщини для придбання майна на [ADDRESS] . Свідок [PERSON] , брат відповідача, повідомив суду, що придбане братом і його дружиною майно є спільним, джерело коштів йому не відомо, за скільки купили не відомо, але він вважає, що все, що купує подружжя є спільним, також повідомив, що будинок потребував ремонту, з яким він допомагав брату. Свідок [PERSON] повідомила, що позивач і відповідач купили будинок не придатний до житла, відповідач позичав гроші у її чоловіка [PERSON] , скільки їй не відомо, вона вважає, що відповідач також приймав участь у придбанні спірного будинку, бо він складав гроші і добавляв до грошей позивача, за скільки купили будинок і скільки хто вніс їй не відомо. Судом встановлено та підтверджено сторонами, що дійсно позивачу [PERSON] належало спадкове майно, яке було продане 02.12.2005 року. А також підтверджено, що 13.12.2005 року перед підписанням угоди купівлі - продажу спірного майна кошти на оплату нерухомості були зняті позивачем за первісним позовом в банку з власного рахунку. Таким чином, враховуючи позицію Верховного Суду України та враховуючи норми сімейного права, які регулюють спірні правовідносини, позивач за первісним позовом [PERSON] спростувала презумпцію спільної сумісної власності подружжя на 1/3 частину житлового будинку по [ADDRESS] , шляхом подання належних та допустимих доказів, які доводять належність вказаного об`єкта нерухомості на праві особистої приватної власності [PERSON] на підставі придбання майна за рахунок власних, особистих коштів. При цьому, стороною відповідача [PERSON] в ході судового розгляду справи не було спростовано, шляхом подання належних та допустимих доказів, обставин щодо джерела походження коштів на придбання спірного житла та їх предметність. Відповідач за первісним позовом висловив свої заперечення з приводу наявності у позивача законної можливості для подачі позову про визнання майна особистою власністю, враховуючи сплив строку позовної давності. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, чинне законодавство не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог, Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Позивач доводить, що спірне майно належить тільки їй і її впевненість в цьому, а також наявні в неї докази з цього приводу призвели до її суб`єктивної думки, про той факт, що вона є єдиною власницею спірного майна, лише звернення до нотаріуса з питання оформлення договору купівлі продажу, де їй повідомили, що майно яке вона вважає своєю приватною власністю є майном придбаним у шлюбі, змусило її звернутись до суду, не з питання розподілу спільного майна подружжя, де визначається трьох річний термін позовної давності, а з питання встановлення факту, що майно є особистою приватною власністю дружини та про визнання права власності на майно. До цих позовних вимог застосовується звичайний термін позовної давності відлік якої йде з часу порушеного права, в даному випадку, з часу відмови відповідача у наданні згоди на продаж майна а саме - 1/3 частини житлового будинку по [ADDRESS] . Суд, дослідивши надані позивачем докази на підтвердження своїх вимог у відповідності до ст.76 ЦПК України та оцінивши їх за правилами ст.ст. 81, 89 ЦПК України, приходить до висновку про необхідність у задоволенні позовних вимог первісного позивача. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] що до встановлення факту , що майно є особистою приватною власністю дружини та про визнання права власності на майно на 1/3 частину житлового будинку по [ADDRESS] є законними та обґрунтованими. При цьому суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні зустрічного позову через його безпідставність та необгрунтованість. У відповідності до ст. 142 ЦПК України, в зв`язку з задоволенням судом первісного позову, судові витрати понесені позивачкою за первісним позовом у справі у вигляді сплаченого судового збору підлягають стягненню на її користь з відповідача [PERSON] .

Outcome: approved