Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06.03.2015 року, від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. З травня 2016 року сторони однією сім"єю не проживають, оскільки втратили почуття любові один до одного, між ними постійно виникають сварки та конфлікти, що призвело до того, що позивач вимушений був піти з сім"ї. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить розірвати шлюб між сторонами. Відповідачка [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до позивача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що вони протягом року однією сім"єю не проживають, оскільки між ними виникають сварки та конфлікти, вони не можуть знайти спільну мову. Протягом тривалого часу відповідач надає матеріальну допомогу на утримання дитини, але її розмір є недостатнім для покриття всіх витрат на дитину. Крім того, між сторонами виникає спір щодо місця проживання малолітнього сина. На підставі викладеного відповідачка [PERSON] звертається до суду із даним зустрічним позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] у розмірі 9000, 00 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до повноліття дитини, а також визначити місце проживання дитини з матір"ю. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Також частково погодилися із зустрічним позовом. Зазначили, що позивач [PERSON] регулярно надає матеріальну допомогу на утримання сина, щомісячно сплачує аліменти у розмірі 3000, 00 грн. та придбає необхідні речі та продукти, а тому підстав для стягнення з нього аліментів у примусовому порядку немає. Також зазначили, що позивач надав згоду на реєстрацію дитини разом з матір"ю, спору з цього приводу між сторонами немає. На підставі викладеного позивач та його представник просили задовольнити основний позов, а також частково задовольнити зустрічний позов. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні повністю визнала основні позовні вимоги, просила шлюб між сторонами розірвати, а також повністю підтримала зустрічний позов. Зазначила, що розмір аліментів, що сплачується відповідачем, є таким, що не у повному обсязі задовольняє потреби дитини, а тому вона наполягає на стягненні аліментів з відповідача у розмірі, зазначеному в її позові. Також просила визначити місце проживання дитини з нею, з урахуванням висновку Служби у справах дітей. Представник третьої особи - Служби у справах дітей - у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачки, вивчивши письмові матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 06.03.2015 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 270, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. У період шлюбу у сторін народився малолітній син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження. Судом встановлено, що з травня 2016 року сторони однією сім"єю не проживають, спільне господарство не ведуть, шлюбні відносини між ними припинені. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з′ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбі, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім′ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з′ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 Сімейного Кодексу України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, той факт, що сім»ю зберегти неможливо, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу є підставними та обгрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов′язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На даний час малолітня дитина [PERSON] знаходиться на утриманні матері, яка офіційно працює, отримує заробітну плату. Як встановлено судом, відповідач на даний час офіційно працює, отримує заробітну плату, середній розмір якої становить 10500, 00 грн., що підтверджується відповідною довідкою. Також при розгляді справи встановлено, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] щомісячно сплачує грошові кошти на утримання дитини у розмірі 3000, 00 грн., що підтверджується відповідними квитанціями. Але, враховуючи вимоги діючого законодавства, ті обставини, що позивачка наполягає на тому, щоб аліменти сплачувалися відповідачем у примусовому порядку, враховуючи, що розмір аліментів є недостатнім, на її думку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення аліментів є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Що стосується розміру аліментів, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров′я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров′я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4)інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року передбачено, що згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати стан здоров"я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. З урахуванням вимог діючого законодавства, пояснень сторін, наданих ними письмових доказів, при визначенні розміру аліментів, що підлягає стягненню, суд враховує той факт, що неповнолітня дитина перебуває на утриманні своєї матері, матеріальний стан матері та батька дитини. Таким чином, при вирішенні питання щодо розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, судом враховуються вимоги ст. 182, 183 Сімейного Кодексу України, обставини справи, а тому суд приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідача аліментів у частковому відношенні до його заробітку, а саме у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дитини. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання дитини, то судом встановлено наступне. Встановлено, що після того, як сторони стали проживати окремо (з травня 2016 року), малолітній [PERSON] постійно проживає разом із своєю матір"ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відповідними довідками. Статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов"язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв"язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно Висновку Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 27.06.2017 року № 102/03/31-5645 Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, не заперечує проти визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом із матір"ю [PERSON], на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол № 11 від 15.06.2017 року). Вирішуючи вимоги кожної із сторін суд враховує наступні вимоги закону. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов»язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім»ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Згідно ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов»язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дитини [PERSON] у даний час необхідно, виходячи з прив'язаності його до одного з батьків, враховуючи його вік та потреби у повсякденному житті. Зокрема суд враховує, що дитина постійно проживає разом з матір"ю. В той же час судом встановлено, що позивачка має постійне місце роботи, стабільний заробіток, будь-яких доказів, що свідчили б про те, що визначення місця проживання дитини разом з позивачкою може зашкодити інтересам дитини, в ході розгляду справи не здобуто. Крім того, Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовими рішеннями, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Суд, дослідивши всі докази в їх сукупності, дійшов висновку, що місцем проживання малолітнього [PERSON] повинно бути визначено місце проживання його матері [PERSON] З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини та враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що зустрічний позов [PERSON] у частині визначення місця проживання дитини разом з нею підлягає задоволенню. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з підстав, зазначених вище. Відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягнення витрати по сплаті судового збору у розмірі 640, 00 грн. за подачу основного позову, а з позивача [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 640, 00 грн. за подачу зустрічного позову. Також відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640, 00 грн. за вимоги про стягнення аліментів. На підставі викладеного,

Outcome: partial