Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача , в якому просить передати в управління банку нерухомість, щодо якої 04.03.2011року по справі № 2-32/2011 винесено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме : трикімнатну квартиру, загальною площею 49,00кв.м., житловою площею 32,20кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на період до його реалізації або повного виконання умов кредитного договору № 273М-08 від 24.04.2008р.; зобов"язати відповідача , на період реалізації предмету іпотеки або повного виконання умов кредитного договору № 273М-08 від 24.04.2008р , повністю вивільнити від будь-яких осіб та їх майна (у т.ч. власних присутності та майна) предмет іпотеки, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS]; стягнути судові витрати. Обгрунтовують свої вимоги таким. [PERSON] отримав у банку кредит у розмірі 150 000грн відповідно до укладеного договору № 273М-08 від 24.04.2008р., з кінцевим терміном повернення 22.04.2013р. З метою забезпечення виконання зобов"язань за вказаним договором, між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки. Відповідно до умов договору іпотеки відповідач передав в іпотеку належне йому на праві власності майно - квартиру, загальною площею 49кв.м., житловою площею 32,20кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідач свої зобов"язання за кредитним договором виконав частково. Банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та 04.03.2011р суд виніс рішення звернути стягнення на предмет іпотеки. З посиланням на ст. 34 Закону України "Про іпотеку", вважає встановленим, що при передачі в управління предмету іпотеки на період до реалізації, іпотекодавець звільняє від своєї присутності, присутності інших осіб та особистого майна , нерухомість, з метою надання іпотекодержателю можливості задоволення вимог за рахунок ринкового використання предмету іпотеки. В судове засідання представник позивача не з"явився. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Надали суду заяву, в якій просять розглядати справу у відсутність представника банку. На позові наполягають, не заперечують щодо заочного розгляду справи. (а.с.35) Відповідач в судове засідання не з"явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений. Суд прийняв рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 ЦПКУкраїни передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною першою ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Судом встановлено, що 24 квітня 2008 року закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», і [PERSON] уклали кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 150 000 грн., строком до 22 квітня 2013 року (а.с. 38-42, 11). З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за цим кредитним договором Приватбанк і [PERSON] того ж дня уклали договір іпотеки нерухомого майна квартири [ADDRESS] (а.с.43-48). У наслідок невиконання відповідачем [PERSON] зобов'язань за кредитним договором станом на 02 листопада 2010 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 243603,38 грн. Право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов"язання закріплено у ст. 33 Закону «Про іпотеку». Заочним рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 04 березня 2011 року, що набрало законної сили, в рахунок погашення вказаної заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки - належну відповідачу квартиру [ADDRESS] шляхом її продажу публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» будь-якій особі покупцеві, з наданням права ПриватБанку всіх повноважень , необхідних для здійснення продажу. (а.с. 7 ). Таким чином суд вважає встановленим, що в порядку ст. 39 Закону України «Про іпотеку» на предмет іпотеки - квартиру звернуто стягнення в судовому порядку, рішення суду не виконано. Статтею 34 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. Статтею 39 вищевказаного Закону встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються заходи щодо забезпечення збереження предмету іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні. Зі змісту наведених норм закону вбачається, що передача предмета іпотеки в управління не є обов'язковою, а відбувається в разі необхідності, отже, необхідність передачі предмета іпотеки в управління входить до предмету доказування у даній справі. Управління майном має здійснюватись відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Договором іпотеки, укладеного між сторонами у даній справі, не передбачена можливість отримати іпотечне майно в управління. Позивач не запропонував умови, які слід внести до рішення суду та відповідно до яких він здійснював би управління майном. Позивач не зазначив в позові з якою метою ставиться питання про передачу предмета іпотеки в управління банку; не наведено у позовній заяві та не підтверджено належними і допустимими доказами, що після ухвалення 04 березня 2011 року рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки до 17 серпня 2016року (дата звернення позивача до суду) ПриватБанк вживав заходи для реалізації предмета іпотеки; що відповідач [PERSON] чинить перешкоди в реалізації предмета іпотеки житлового будинку, використовує його для ведення господарської діяльності та отримання доходів, однак кошти на погашення кредитної заборгованості не направляє. Доцільність застосування передачі майна в управління шляхом вилучення у відповідача спірної квартири на період до її реалізації ПриватБанком ніяким чином не обґрунтована і не доведена. Тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимоги щодо передання в управління банку предмету іпотеки, а саме квартири [ADDRESS]. Також суд вважає, що вимоги позивача щодо зобов"язання відповідача вивільнити від будь-яких осіб та їх майна (у т.ч. власних присутності та майна) предмет іпотеки, не підлягають задоволенню. Частина 3 ст. 109 Житлового кодексу України передбачає, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Але, згідно зі ст. 9 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02 вересня 2014 року № 1669-VII протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - суб'єктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об'єкти), статей 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України "Про іпотеку". Відповідно до ч.4 ст. 78 Закону України «Про виконавче провадження»: «Виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі». Тобто, вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про зобов'язання відповідача на період до реалізації предмету іпотеки або повного виконання умов кредитного договору №273М-08 від 24 квітня 2008 року повністю вивільнити від будь-яких осіб та їх майна (у т.ч. власних присутності та майна) предмети іпотеки за своєю суттю є виселенням осіб з квартири у розумінні ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу України. Суд вважає, що дії щодо вивільнення предмету іпотеки - житлового будинку від будь-яких осіб та їх майна за рішенням суду є тотожними з діями при виселенні, передбаченими ст. 40 Закону України «Про іпотеку», на дію якої накладений мораторій Законом України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції". Крім того, позивачем не надано доказів, що спірну квартиру займають будь-які сторонні особи та там знаходиться їх майно, та не наведено передбачених законом підстав для покладання на [PERSON] зобов"язання вивільнення спірної квартири від цих осіб та їх майна. Такого способу захисту прав позивача не передбачають ні договір іпотеки, укладений 24 квітня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» і [PERSON]; ні ст. 34 Закону України «Про іпотеку», на яку посилався позивач в обґрунтування вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, відповідно вимоги позивача щодо стягнення судових витрат з відповідача не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed