Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

1. Описова частина Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов У квітні 2020 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] з позовною заявою до Другого Малиновський відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування шкоди, у якій позивач з урахуванням уточнених позовних вимог (т.1, а.с. 223-246) просила суд: - Стягнути рішенням суду з Держави Україна з Державного бюджету України на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 2 тисячі гривень та моральну шкоду в сумі 8 тисяч гривень заподіяну позивачу встановленою рішенням Приморського суду від 09.04.2014 р. неправомірною бездіяльністю Другого Малиновського відділу ДВС, що привело до невиконання своєчасно, тривалий час - 3 роки і 5 місяців, замість 1 місяця якби виконавчі дії проводились в строки встановлені законодавством виконавчого листа № 522/22987/13 по судовому рішенню Приморського райсуду від 14 липня 2014 року і незаоною і неправомірною постановою від 21.12.2018 року про повернення виконавчого листа стягувану по мотиву ніби то майно боржника не було виявлено, але держвиконавцем не була витребувана в боржника в порушення п.5 ст.26 Закону декларація про доходи і майно; не було належно перевірений Майновий стан відповідача в т.ч. в 10-ти денний строк з дня відкриття виконавчого провадження згідно п.8 ст.48 Закону; без проведення всіх виконавчих дій передбачених ст. 18 Закону в строки встановлені ст.13,48 Закону; Майно боржника за адресою реєстрації належним станом не перевірялось; оскільки в справі були зазначені рахунки боржника в банку- без негайного накладення Арешту на кошти боржника згідно п. 7 ст. 26 Закону і зовсім не виставлення платіжної вимоги в банк для списання боргу з боржника в т.ч не пізніше наступного робочого дня після накладення арешту згідно п.3 ст.13 Закону; не накладення Арешту на земельну ділянку за адресою в справі-тощо, другим Малиновським відділом державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області в особі начальника відділу Войтенко В.В. та державного виконавця Гульчак А.С. - Стягнути рішенням суду з Держави Україна з Державного бюджету України на користь позивача матеріальну шкоду в сумі 4 тисячі гривень та моральну шкоду в сумі 14 тисяч гривень заподіяну позивачу встановленою Приморським судом неправомірною бездіяльністю ВДВС по не виконанню в т.ч. своєчасно, тривалий час рішення суду, не виконанням умисно передбачених ст.18 Закону всіх виконавчих дій і обов`язків держвиконавця в т.ч. не винесення своєчасно не пізніше наступного робочого дня постанови про відкриття виконавчого провадження та без витребування у боржника в порушення п.5 ст.26 Закону декларації про доходи і майно боржника, і без належної перевірки майнового стану боржника в т.ч. місця роботи як підприємця; навмисним не витребуванням інформації про рахунки боржника в 3-х денний строк після звернення стягувана згідно ст.52 Закону; не накладенням арешту на кошти боржника своєчасно та злісним не виставленням платіжної вимоги в банк для списання боргу з боржника не пізніше наступного робочого дня після накладеня арешту в порушення ст.13 Закону і зовсім не виставленням платіжної вимоги в банк для списання боргу боржника після повідомлення банком 02.02.2018 року, що платіжна вимога не відповідає Закону оскільки на ній нема підпису керівника державного органу - в справі нема майже 3 роки належних доказів перевірки майнового стану боржника, доказів звернення держвиконавцем стягнення на майно, заробітну плату та інші доходи боржника; стягнення зовсім не накладалось на земельну ділянку боржника в порушення ст.50 ЗУ- що привело до безвідповідального тривалого невиконання держвиконавцем своїх обов`язків та до тривалого невиконання виконавчого листа - 3 роки і 5 місяців замість 1 місяця якби відповідач виконував строки вчинення виконавчих дій по судовому рішенню приморського райсуду м.Одеси від 14 липня 2014 Другим Суворівським відділом державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області і особі начальника відділу Коваленко В.О. та державного виконавця відділу ДВС Шевчук О.Ю. Позивачка зазначила, що майнова шкода нараховується та стягується згідно прав позивача передбачених ст.56 Конституції України; ст. 22, 1174, по аналогії з ст.509,610,611,625 ЦК України з урахуванням рішень та практики Європейського суду -рішення від 20 грудня 2005року у справах "Безуглий, Виговський проти України" в якому Європейський суд визнав причинний зв`язок між тривалим невиконанням рішення суду в результаті якого позбавлення права позивача розпоряджатись своїм майном - присудженими судом коштами протягом тривалого часу-З роки і 5 місяців позбавлення позивача можливості скористатись коштами на які вона мала право згідно рішення суду є порушення права позивача на мирне володіння своїм майном в результаті не виконання державними виконавцями своїх обов`язків встановлених Державою, неправомірною бездіяльністю виконавців тощо з урахуванням порушення строків вчинення виконавчих дій встановлених ст.13,26,48 Законом не перевірки майнового стану боржника в 10-денний строк, не накладення арешту на майно не пізніше наступного дня після його виявлення, невиставлення держвиконавцями платіжної вимоги в банк для примусового списання боргу з боржника не пізніше наступного дня з дня накладення арешту тощо і настанням майнової та моральної шкоди - яке суд обовязково повинен застосовувати при розгляді справ як Верховенство права; з урахуванням гарантій ст.1174 ЦКУ що шкода завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових або службових осіб органу влади при здійсненні ними своїх повноважень стягується незалежно від вини цих осіб; ст. 22 ЦК України в частині стягнення упущеної вигоди, а також стягнення індексу інфляції за весь час прострочення виконання рішення суду, і 3% річних. Розрахунок упущеної вигоди тобто доходів які б позивач реально могла отримати за звичайних обставин якби посадові особи ВДВС своєчасно за 1 місяць виконали рішення суду і позивач отримала 6216 гривень та поклала ці гроші на депозитний вклад банку на 3 роки під 20% річних то отримала б за З роки 60% від 6216 гривень - тобто отримала б упущену вигоду в розмірі всього 3729 гривень. Реальні збитки від інфляції грошових коштів за 3 роки за період з 30.03.2016 року по 30.03.2019 року складають за 2016 рік= 12,7%, за 2017 рік=17,3%, за 2018рік=0% , за 3 місяці 2019 року =1%, тобто - 12,7% за 2016 рік від 6216 гривень =750 гривень; 17,3% за 2017 рік від 6216 гривень = 950 гривень; 1% від 6216 гривень за 2019 рік =62 гривень; -тобто всього = 1762 гривень. Всього реальні збитки становлять 1762 гривень. 3% річних за 3 роки від 6216 грв. = 600 гривень Всього майнова шкода дорівнює 3729гривень +1762 гривень +600 гривень = 6090 гривень. Позивач просила суд при розгляді позову примінити до правовідносин гарантоване ст. 13 Конвенції право позивача на ефективний засіб правового захисту в Державному органі суді, як захист права власносі власника майна-коштів, які належали до виплати за відповідним судовим рішенням передбачений в т.ч. ст. 386 ЦПК України в т.ч. в частині що "Власник права якого порушені /право пользования и распоряжения/ має право на відшкодування йому завданої майнової та моральної шкоди", та примінити до правовідносин ст.10 ЦПК України в т.ч. аналогію Закону та аналогію права по аналогії зі ст.509 ЦК України оскільки Державою встановлено в ст. 3.5 Закону "Про органи та осіб які здійснюють примусове виконання судових рішень.." що завданням органів Державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень суду виконавцем...ст. 18 Закону "Про виконавче провадження" згідно якої виконавець зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії - тобто державою встановлені зобов`язання виконавців відносно стягувачів; а також примінити відповідальність держвиконавців за невиконання зобов`язань по аналогії зі ст.610, 611, 625 ч.2 ЦК України. Також позивач просила застосувати при розгляді справи міжнародний договір- Конвенцію про захист прав людини і практику Європейського суду як джерело права з урахуванням що кошти присуджені судом за 3,5 роки не здійснення виконання рішення суду з вини держвиконавців які не своєчасно вчиняли виконавчі дії що привело до 3,5 роки невиконання рішення суду яке могло бути виконано за 1 місяць якби виконавчі дії вчинялись та вчинялись в строки передбачені Закону "Про виконавче провадження"- кошти обезцінились у зв`язку з інфляцією в Україні і цей момент підлягає захисту Державою Україна. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 04.05.2020 року вказану позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 22.05.2020 року через канцелярію суду від позивача по справі надійшла заява про усунення недоліків (вхід. № 20902). 26.05.2020 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. 15.06.2020 року (вх.№ 24289) від відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області до суду надано відзив на позовну заяву.В якому представник зазначив, що заперечує проти задоволення позовних вимог, з огляду на наступне (т.1. а.с.74-79). Статтею 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» визначено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган, державне підприємство, установа, організація. Стаття 3 Закону передбачає, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Разом з цим, відповідно до п. 24. Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 зі змінами та доповненнями (далі - Порядок) визначено, що стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, або за його місцезнаходженням документи, зазначені у п. 6 Порядку. На виконання вимог Закону та Порядку, Державна казначейська служба України та її територіальні органи здійснюють безспірне списання коштів з рахунків боржника, які відкриті в органі Казначейства (стягнення конкретних сум з конкретних боржників). Окремі юридичні особи самостійно несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями, є розпорядниками бюджетних коштів, тому будь які виплати, зокрема завдана моральна шкода, повинна відшкодовуватись з рахунків таких органів, тобто за рахунок бюджетів, передбачених для даних органів, а останні зобов`язані вжити всіх заходів щодо забезпечення відповідних асигнувань. Окрім того, просили суд прийняти до уваги правову позицію Верховного суду України, який у постанові від 20.01.2016 року по справі № 6-2759-ц в якій суд прийшов до висновуку, що передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Тому, з огляду на наведене, просили вказаний відзив врахувати при розгляді справи та відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. 21.07.2020 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси витребувано з Другого Суворовського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження №АСВП 49414431 (стягувач: [PERSON] , боржник: СПД [PERSON] , про стягнення боргу). 21.07.2020 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси замінено первісного відповідача Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на належного відповідача Другий Суворовський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 21.07.2020 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси прийнято до розгляду заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог. 20.01.2021 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси підготовче провадження закрито та справу було призначено до судового розгляду по суті. 23.03.2021 року через канцелярію суду від позивача по справі надійшла заява про збільшення позовних вимог (вхід. № 8191), в розмірі стягнення моральної шкоди з 8 000 гривень на 14 000 гривень та з 12 000 гривень на 20 000 гривень. 29.03.2021 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси було відмовлено у прийняті заяви [PERSON] про збільшення позовних вимог. 01.04.2021 року позивачем [PERSON] заявлено відвід судді Леонову О.С. 01.04.2021 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси було відмовлено у задоволені заяви [PERSON] про відвід судді Леонова О.С. 13.04.2021 року через канцелярію суду від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог (вхід. № 16683), в розмірі стягнення моральної шкоди з 8 000 гривень на 22 000 гривень та з 12 000 гривень на 32 000 гривень. 13.04.2021 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси було відмовлено у прийняті заяви [PERSON] про збільшення позовних вимог. Позивач [PERSON] в судовому засіданні з`явилась та просила її позовну заяву задовольнити у повному осязі з підстав та правового обгрунтування викладених в позовній заяві з урахуванням уточнення. Представник Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гульчак А.С. у судовому засіданні позов не визнала та заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відзив на позовну заяву не надала. Представники відповідачів Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування шкодив судове засіданні не з`явилися, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи в порядку передбаченому ст. 128 ЦПК України. Від представника Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Анісімової А.В. до суду надійшла заява (вх. № ЕП - 8786 від 23.04.2021 року) про розгляд справи без участі відповідача, позов не визнала.Відзив на позовну заяву не надала. 2. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.10.2015 року скаржниця [PERSON] подала в Суворовський ВДВС заяву і оригінал виконавчого листа №522/22987/13 виданий 14.07.2015 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з СПД [PERSON] боргу на її користь у розмірі 6216,00 гривень. 19.11.2015 року старшим державним виконавцем суворовського ВДВС Шевчук О.Ю. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №4 9414431 про стягнення з СПД [PERSON] на користь [PERSON] боргу. 19.07.2016 року, в порушення вимог ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець другого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Гульчак А.С. винесла постанову про закінчення виконавчого провадження і передав справу для подальшого виконання в Малиновський відділ ДВС оскільки згідно довідки ВАДД Р ГУДМС від 25.06.2016 року боржник зареєстрований в [ADDRESS] що територіально належить до Маліновського ВДВС . 22.07.2016 року головний державний виконавець Малиновської ВДВС Корецька І.С. винесла постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження оскільки встановлено що державний виконавець Суворовського ВДВС всупереч вимогам ЗУ не перевірив майновий стан відповідача за місцем виконання рішення, не перевірив наявність грошових коштів на арештованому рахунку в банківській установі, не перевірив наявність нерухомого майна зареєстрованого в відповідних реєстрах та інше. 15.09.2016 року головний державний виконавець Суворовського ВДВС Шевчук О.Ю. вдруге винесла постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника боргу на користь [PERSON] , а фактично продовжив виконання постанови від 19.11.2015 року, яка не виконана у зв`язку з бездіяльністю держвиконавця ВДВС більше 10 місяців. 17.01.2018 року головний державний виконавець Суворовського ВДВС Шевчук О.Ю. винесена постанова про арешт коштів боржника та направила її до АБ «Укргазбанк» для виконання. Банк відмовився виконувати вимогу державного виконавця оскільки вимога не відповідає чинному законодавству не має підпису керівника державного органу, тому вимогу не виконано. Постанова про арешт коштів боржника та вимога вдруге державним виконавцем до банку не направлялась, що привело до тривалого невиконання рішення суду та порушення прав стягувача. 02.05.2019 року головним державним виконавцем Шевчук О.Ю. одноособово в порушення інструкції про складання актів обстеження жилих та не жилих приміщень і без залучення понятих і фото і відео зйомки складений акт в-36/1 про те що за вказаною адресою - [ADDRESS] боржника не знайдено. 21.06.2018 року державний виконавець Другого Суворовського ВДВС м. Одеса Шевчук О.Ю. винесла постанову про передачу виконавчого провадження в Другий Маліновський відділ ВДВС м. Одеси посилаючись на те, що у боржника відсутнє ліквідне майно на яке можливо звернути стягнення та боржник зареєстрований за адресою [ADDRESS] , копія постанови про передачу виконавчого провадження в Другий Маліновський відділ ВДВС в порушення ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» стягувачу та боржнику не висилалась, тому скаржник не могла її оскаржити. 01.08.2018 року держвиконавцем другого Малиновським ВДВС м. Одеса винесено постанову про арешт коштів боржника що містяться на рахунку АБ «Укргазбанк» та інших рахунках, але належно оформленої та підписаної керівником органу постанова та платіжна вимога до банку не направлена. 16.10.2019 року держвиконавець 2-го Малиновського відділу ВДВС м. Одеса Гульчак А.С. одноособово, без наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла склала акт держвиконавця, що на момент виходу за адресою реєстрації боржника- [ADDRESS] , боржника виявлено не було. 21.12.2018 року держвиконавець Гульчак А.С винесла постанову про повернення виконавчого документа стягувачу посилаючись на п.5 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» та вказавши що за зазначеною адресою боржника та належне йому майно виявлено не було, на виклик він не з`явився. Зазначену постанову скаржник отримала 16.02.2019 року, 18.02.2019 року вона звернулась до Другого Малиновського ВДВС м. Одеси для ознайомлення з матеріалами справи. 27.02.2019 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла скарга [PERSON] про визнання бездіяльності неправомірною та постанови про повернення виконавчого документу стягувану незаконної, заінтересовані особи Другий Малиновський відділ державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Суворовський відділ м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області. 09.04.2019 року ухвалою Приморський районний суд м. Одеси задоволено скаргу [PERSON] про визнання бездіяльності неправомірною та постанови про повернення виконавчого документу стягувану незаконної, заінтересовані особи Другий Малиновський відділ державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Суворовський відділ м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Визнано бездіяльність другого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області в особі начальника від ділу Войтенко Володимира Вікторовича та державного виконавця другого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Гульчак Анни Сергіївни по виконавчому листу № 522/22987/13 неправомірною. Визнано постанову про повернення виконавчого листа № 522/22987/13 стягувачу від 21.12.2018 року державного виконавця другого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Гульчак Анни Сергіївни незаконною, неправомірною. Визнано бездіяльність другого Суворовського відділу державної служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області в особі начальника відділу Коваленко Володимира Олександровича та головного державного виконавця відділу ДВС Шевчук Олени Юріївни по виконавчому листу № 522/22987/13 - неправомірною. 18.03.2019 року розпорядженням № 52243359 начальника ВДВС Войтенко В.В. грошові кошти у сумі 6216 грн. перераховано на користь [PERSON] 25.03.2019 року посатановю державного виконавця 2-го Малиновського відділу ВДВС м. Одеса Гульчак А.С. закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №522/22987/13 виданий 14.07.2015 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з СПД [PERSON] боргу на її користь у розмірі 6216,00 гривень, у звязку з повним виконанням. 3. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права За статтею 3 Конституції України держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, а також з положень статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Відповідно до частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства. Згідно з частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI, який був чинним на час видачі виконавчого листа, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Таку ж саме норму закріплено і в частині другій статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (у редакції, чинній на час розгляду справи). Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист. Згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У частині першій статті 1174 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно з частиною другою статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України (в редакції, чинній на час пред`явлення позову) позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Тлумачення частини другої статті 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача. Так, сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року). ЄСПЛ також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, ЄСПЛ, від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, ЄСПЛ, від 22 листопада 1995 року). Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, ЄСПЛ, від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2013 року). Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій; нині - стаття 5 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року). Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Згідно з практикою ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. BULGARIA»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11). У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» («CANTONI v. FRANCE»), заява № 17862/91; пункт 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11). З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19). Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що залучення та незалучення ДКСУ співвідповідачем не є підставою для відмови у задоволенні позову, про що вказує представник відповідача у відзиві. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Відповідно до частини другої статті 87 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», який був чинний на час видачі виконавчого листа, збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України. Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України). Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421). Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними. Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилалася на те, що невчинення посадовими особами державної виконавчої служби всіх необхідних виконавчих дій призвело до невиконання судового рішення, а тому вона має право на відшкодування майнової шкоди. Проте, факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою. Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника. Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19) та від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18). Таким чином, оскільки розмір збитків (упущеної вигоди), які позивач просила стягнути з відповідача, є недоотрианою сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судового рішеня, ухваленого на її користь, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України за рахунок державного органу та можуть бути стягнуті з боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, а оскільки боржником у даному зобов`язанні є [PERSON] то саме з нього і можуть бути стягнуті відповідні суми. Вимога про відшкодування інфляційних витрат також не підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України, оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчими документами, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Інфляційні втрати за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, а оскільки боржником у даному зобов`язанні є [PERSON] то саме з нього і можуть бути стягнуті відповідні суми, а не з державної виконавчої служби. Такої ж думки дійшов Верховний Суд у постанові від 12.08.2020 року при розгляді цивільної справи №761/7165/17. У зв`язку з наведеним позов [PERSON] в частині відшкодування майнової шкоди не підлягає задоволенню. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як вказувалося вище дії виконавчої служби двічі визнавалися неправомірними, постанови - незаконними та було зобов`язано вчинити дії на відновлення порушених прав стягувача. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Як вбачається з практики Європейського Суду з прав людини « заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі «Антипенко проти Російської Федерації» (Antipenkov v. Russia), скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації» (Pshenichnyy v. Russia), скарга № 30422 / 03, § 35 1; рішення у справі «Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayev v. Russia), скарга № 38411/02, § 113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 1 червня 2006 р .) у справі «Грідін проти Російської Федерації» (Gridin v. Russia), скарга Ns 4171/04, § 20 березня). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої (ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України). Оскільки судовими рішеннями встановлена бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби в процесі виконання судових рішень про стягнення коштів, тому суд прийшов до висновку, що наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди, у розмірі 3000 грн. Ураховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких зазнала [PERSON] внаслідок неналежного примусового виконання судового рішення та з урахуванням вимог розумності і справедливості суд вважає, що на користь позивача із Державного бюджету України підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 3 000 грн. Визначений розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини посадових осіб державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди, а також тих обставин, що наведеними вище судовими рішеннями про визнання бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби порушене право позивача фактично було відновлено. При цьому, сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Покладаючи відшкодування завданої [PERSON] моральної шкоди на державу, суд зобов`язує Державну казначейську службу України як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку, що відповідає визначеній законодавством процедурі. В порядку статті 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial