Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

У серпні 2013 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про зобов"язання в порядку забезпечення режиму спілкування з дітьми , встановленого рішенням Городянського районного суду Чернігівської області від 10 листопада 2009 року, передавати дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] , для спілкування з батьком за адресою його проживання [ADDRESS]. Просив встановити судовим рішенням, що діти можуть у вихідні дні залишатись з матір'ю за умови її попередження у телефонному режимі про відсутність у нього можливості бути присутнім при передачі дітей. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Городянського районного суду Чернігівської області від 10 листопада 2009 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дітей, було вирішено встановити [PERSON] час спілкування з дочками [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які проживають з [PERSON], кожної суботи та неділі з 9 години до 20 годин, без будь-яких обмежень, проте відповідач порушує його права на спілкування та виховання дітей. У зв"язку з такими обставинами, позивач просив задовольнити його позовні вимоги. Рішенням Городянського районного суду від 26 лютого 2014 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково, зобов'язано [PERSON] кожної суботи та неділі о 9-й годині передавати дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], для спілкування з їх батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. В іншій частині позовних вимог відмовлено, розподілено судові витрати. В апеляційній скарзі [PERSON] просила скасувати вищезазначене рішення суду, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Зазначала, що згідно положень ст. 171 СК України, питання, що стосуються життя дітей , мають вирішуватись з урахуванням їх думки, і в даній справі діти погодились спілкуватись з батьком у вихідні дні після занять у гуртку з 13-00 до 20-00 години, однак судом думки дітей враховано не було. Ухваливши рішення про зобов"язання відповідача передавати дітей батькові за адресою: [ADDRESS], суд не послався на норми матеріального права, за якими він вправі зобов'язати особу, з якою проживають діти, до здійснення указаних дій, в той час, коли спілкуватись з дітьми та займатись їх вихованням бажає батько, та не взяв до уваги, що протягом 2013-2014 років позивач не виявляв бажання відносно спілкування та виховання дітей взагалі. Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, їх представників та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення районного суду з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову в позові, виходячи з наступного. Постановивши оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні встановлено, що права позивача на спілкування та виховання дітей порушуються відповідачем , а тому на підставі положень ч.1 ст.159 СК України та ст 16 ЦК України вони підлягають захисту шляхом зобов"язання відповідача забезпечити встановлений судовим рішенням режим спілкування позивача з дітьми. Зазначений судовий висновок постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Положеннями ст.ст. 157-159 СК України передбачено, що всі питання виховання дітей вирішуються батьками спільно, а у випадках відсутності такої обопільної згоди та окремого проживання батьків, способи участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними того з батьків, хто проживає окремо від дітей, визначаються за його заявою органом опіки і піклування. Положеннями ч.1 ст.159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина , чинить перешкоди дому з батьків, хто проживає окремо у спілкуванні з дитиною та у її вихованні , зокрема, ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування , другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод. За результатом розгляду такої справи, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини ( періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання, тощо ), місце та час їхнього спілкування. Положеннями ч.4 ст.159 СК України передбачено, що якщо таке рішення суду не виконується й надалі особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. З матеріалів даної справи встановлено, що рішенням Городянського районного суду Чернігівської області від 10 листопада 2009 року , відповідно до приписів ч.ч. 1, 2 ст.159 СК України, у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дітей, [PERSON] було встановлено час спілкування з дочками [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які проживають з [PERSON], кожної суботи та неділі з 9 години до 20 годин, без будь-яких обмежень. Вважаючи, що відповідач ухиляється від виконання наведеного рішення суду , позивач у лютому 2013 року звернувся до відповідача з позовом про передання дітей для проживання з батьком, відповідно до ч.4 ст.159 СК України, проте рішенням Городянського районного суду Чернігівської області від 29 квітня 2013 року в задоволенні його позовних вимог було відмовлено ( а.с.8-10). З наведеного слідує, що позивачем було в повній мірі використано процедуру вирішення в судовому порядку спору щодо участі у вихованні дітей, передбачену положеннями ст. 159 СК України, при цьому в судовому порядку було визначено способи його участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними. Предметом даного позову є зобов"язання [PERSON] на виконання рішення Городянського районного суду Чернігівської області від 10 листопада 2009 року про встановлення [PERSON] часу спілкування з дочками [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які проживають з [PERSON], кожної суботи та неділі з 9 години до 20 годин, без будь-яких обмежень, передавати позивачеві дітей за адресою його проживання [ADDRESS]. Наведені обставини свідчать про те, що спір між сторонами щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми було вже було вирішено рішенням Городянського районного суду Чернігівської області від 10 листопада 2009 року, при цьому положення Сімейного Кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України не передбачають можливості вирішення питання про зобов"язання матері дітей вчиняти дії для забезпечення виконання вищенаведеного рішення суду шляхом заведення іншої цивільної справи та постановлення судового рішення в окремій цивільній справі. Вимога про зобов"язання відповідача передавати дітей за місцем проживання позивача, як спосіб забезпечення виконання рішення суду, не підлягає задоволенню, оскільки вона не ґрунтується на положеннях закону. Посилання суду на положення ст. 16 ЦК України відносно застосованого способу захисту прав позивача не можна визнати законним, оскільки спірні правовідносини врегульовано ст.ст. 157-159 СК України. Оскільки судом першої інстанції наведене враховано не було, постановлене ним судове рішення неправомірно зачіпає права відповідача, не ґрунтується на вимогах закону, воно підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed