Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

Позивач ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.11.2007 року між Банком та відповідачем був укладений Кредитний договір № 014/2555/73/63472, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 74000, 00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13, 50 % річних та строком повернення до 01.11.2014 року. Банк свої зобов"язання виконав належним чином, надавши кредитні кошти, якими відповідач користувався, але при цьому відповідач належним чином умови Договору не виконує, у зв"язку з чим виникла заборгованість у розмірі 6652, 05 грн. На підставі викладеного Банк звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON] на користь Банку заборгованість за договором у розмірі 6652, 05 грн. та судові витрати по справі. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав. Пояснив, що він до 29.12.2010 року сумлінно виконував свої зобов"язання за Договором, тобто заборгованість виникла з 29.12.2010 року, але звернувся Банк до суду з позовом лише у листопаді 2015 року. Відповідач вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. На підставі викладеного відповідач просить у задоволенні позову відмовити повністю. Представник позивача на початку судового розгляду подав заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просив суд стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість у розмірі 6652, 05 грн. та судові витрати по справі. У подальшому представник позивача у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника позивача, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" не підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 01.11.2007 року між Банком та відповідачем був укладений Кредитний договір № 014/2555/73/63472, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 74000, 00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13, 50 % річних та строком повернення до 01.11.2014 року. Відповідно до п. 3.1 Кредитного договору Банк надає Позичальнику кредит на умовах його забезпечення, строковості, повернення та плати за користування. Пунктом 3.2 Кредитного договору визначено, що надання кредиту, в залежності від обраної програми кредитування, може здійснюватись на розсуд кредитора наступним чином: безготівкової оплати доручень позичальника; на поточний рахунок позичальника; готівкою через касу кредитора. Банк виконав свої зобов"язання за Кредитним договором, надавши позичальнику кредитні кошти в сумі та на умовах, передбачених Кредитним договором, що підтверджується випискою по рахунку на дату видачі кредитних коштів, платіжним дорученням № 1 від 01.11.2007 року. Згідно із п. 5.1 Кредитного договору позичальник зобов"язався здійснювати безготівковим платежем або готівкою в касу кредитора щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця отримання кредиту, часткове погашення кредиту згідно з п. 1.3 Кредитного договору та остаточне погашення отриманого кредиту до 01.11.2014 року на рахунок, зазначений у п. 4.1; щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місцем отримання кредиту, та при остаточному погашенні кредиту сплату відсотків за фактичне використання кредитних коштів на рахунок, зазначений в п. 4.1. Відповідно до п. 6.5 Кредитного договору Кредитор має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції, у випадках невиконання Позичальником умов Кредитного договору. Пунктом 9.1 Кредитного договору визначено, що за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом, передбачених положеннями даного Договору, Позичальник сплачує Кредитору пеню у розмірі 0, 5 % від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення, починаючи з першого дня закінчення строку виконання зобов"язань Кредитного договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов′язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов′язується повернути кредит та сплатити проценти. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов′язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов′язання не допускається. Як вказує у позовних вимогах Банк, позичальник припинив належним чином виконувати свої грошові зобов"язання за кредитним договором, а саме здійснювати щомісячні обов"язкові платежі відповідно до сум та в строки, передбачені Графіком погашення, систематично порушував умови договору, починаючи з березня 2011 року не сплатив жодного платежу. У своїх запереченнях щодо позову відповідач вказує про те, що він припинив сплату щомісячних платежів у грудні 2010 року. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов′язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов′язання не допускається. Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Згідно із ст. 629 ЦК України Договір є обов"язковим для виконання сторонами. Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено обов"язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що через порушення умов Кредитного договору у відповідача станом на 15.10.2015 року виникла заборгованість у розмірі 6652, 05 грн. Але ж відповідно до вимог ст. 3, 8 Конституції України, якими продекларовано, що відповідно до принципу верховенства права людина, її права визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави, загальних засад цивільного законодавства, прописаних у ст.. 3 ЦК України, щодо свободи договору, справедливості, добросовісності та розумності, з порушенням ст.. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо заборони включення до договору споживчого кредитування несправедливих умов, ознакою та наслідком яких став істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків на шкоду споживача. Згідно із п. 4.1 Кредитного договору кредитор зобов"язаний на умовах цього Договору відкрити Позичальнику позичковий рахунок "220__________". Пунктом 5.1 Кредитного договору визначено, що Позичальник зобов"язується здійснювати безготівковим платежем або готівкою в касу Кредитора щомісячно, до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, часткове погашення кредиту згідно п. 1.3 цього Договору та остаточне погашення отриманого кредиту до 01.11.2014 року на рахунок, зазначений в п. 4.1 цього Договору. Статтями 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків на шкоду споживача. Зазначений дисбаланс було внесено до умов Кредитного договору позивачем при його укладенні, втім під час його виконання, з 29.12.2010 року, а саме з останнього вчинення дій відповідачем, спрямованих на виконання зобов"язання за Кредитним договором, відповідач був поінформований представниками позивача усно про повне виконання зобов"язань за Кредитним договором. Вказана обставина стала основною, у зв"язку з чим відповідачем з 29.12.2010 року припинив виконувати зобов"язання за Кредитним договором. Відповідно до умов Кредитного договору відповідач отримав від позивача на умовах Кредитного договору грошові кошти у розмірі 74000, 00 грн. Згідно із вимогами, викладеними у позовній заяві, та документів, долучених до позовної заяви, підтверджено, що відповідач станом до 29.12.2010 року сумлінно виконував покладені на нього зобов"язання за Кредитним договором. Відповідно до принципу верховенства права, через призму ст.. 3 Конституції України, людина та її права визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. За визначенням Конституційного Суду України у постановлених ним рішенням, верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема, у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується законодавством як однією з його форм, включаючи інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традиції, звичаї, які легітимовані суспільством та відповідають ідеології справедливості. Зазначені принципи справедливості, добросовісності, рівності та свободи у відносинах споживчого кредитування в повній мірі знайшли своє відображення у ст.. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Положеннями ст. 42, 92 Конституції України визначено, що громадянам України гарантовано, що держава захищає права споживачів, здійснюючи контроль за якістю і безпечністю усіх видів послуг та, встановлюючи законами України засади створення та функціонування грошового та кредитного ринків, має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Враховуючи те, що споживач фінансових послуг фактично є слабким суб"єктом економічних відносин, держава забезпечує його захист, а також рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Наведений підхід до правовідносин у сфері споживчого кредитування прописано і Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань". Міжнародними актами і, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09.04.1985 року № 39/248 констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів, серед яких визначено сприяння у боротьбі зі шкідливою діловою практикою підприємств, яка негативно відбивається на споживачах. Хартією захисту споживачів, ухваленою 25 сесією консультативної асамблеї Європейського союзу у 1973 році за № 543 передбачено, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, оскільки споживачу під час укладення кредитного договору об"активно бракує знань для здійснення правильного вибору послуг із запропонованих на ринку та оцінки укладеного договору. Крім того, слід зазначити, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому у законодавстві визначаються різні поняття: такі як "строк дії договору" та "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Як вже зазначалось вище, сторони встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов'язань. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України. У зв"язку з тим, що останнім днем виконання зобов"язань з повернення кредиту та сплати нарахованих процентів є 01.11.2014 року, при відсутності платежу у зазначений строк, з наступного дня позивачу стає відомо про порушення його права, у зв"язку з чим починається дія трирічного строку для звернення Банку до суду із вимогою щодо захисту своїх прав та інтересів. Як вбачається з письмових матеріалів справи, з 29.12.2010 року відповідачем припинено виконання зобов"язань за договором, до 15.01.2011 року відповідач повинен був здійснити наступний платіж. Таким чином, починаючи з лютого 2011 року позивач фактично знав про своє порушене право, проте не заявляв про це, і саме з цього моменту починається перебіг позовної давності, як щодо основного зобов"язання, так і до застосування відсотків за його користування та інших, передбачених договором сум. Виходячи з наведеного вище, строку позовної давності щодо даних позовних вимог сплинув 28.02.2014 року, а звернувся Банк до суду лише у листопаді 2015 року. Відповідно до п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 "Про застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Під час розгляду даної справи відповідачем було подано заяву про застосування строку позовної давності до даних позовних вимог. Отже, виходячи з вищенаведених норм діючого законодавства та встановлених по справі обставин, суд приходить до висновку, що є всі підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом. Аналогічна правова позиція викладені і у постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі № 6-14цс14, від 17.09.2014 року у справі № 6-95цс14, від 01.10.2014 року у справі № 6-134цс14, від 22.10.2014 року у справі № 6-127цс14, від 30.09.2015 року у справі № 6-154цс14. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Банку є безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed