Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

У листопаді 2014 року позивачка звернулася з позовом до ПП "Юліана -Сервіс", Миколаївської міської ради (далі-ММР) про визнання недійсним вчастині продажу приміщення на другому поверсі гуртожитку по [ADDRESS] , укладеного між відповідачами 05.02.2010 року. В обґрунтування позову позивач зазначає, що в 2009 році нею та КП ММР "Миколаївелектротранс" укладено договір найму житлового приміщення в гуртожитку, який на той час перебував у повному господарському віданні цього комунального підприємства, і на підставі ордеру їй надано у користування кімнату № 429 в зазначеному вище грутожитку. З 26 лютого 2009 року і по теперішній час вона зареєстрована за цією адресою і проживає в цьому житловому приміщенні. Проте, всупереч положень закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" щодо обмеження на відчуження зазначених у ньому об'єктів (гуртожитків і насамперед житлових приміщень кімнат у них) ММР здійснила продаж житлових приміщень разом з нежитловим приміщеннями гуртожитку на користь тприватного підприємства. Отже, оспорюваний договір порушує її права як мешканки однієї із житлових кімнат в гуртожитку на житло. В судове засідання позивачка та її представник надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність , просили про задоволення позову з викладених в ньому підстав. Представник відповідача Миколаївської міської ради в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, неодноразово повідомлявся судом належним чином про час та місце судового засідання. Представник відповідача ПП "Юліана Сервіс" в останнє судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, неодноразово повідомлявся судом належним чином про час та місце судового засідання. В минулому судовому засіданні вимоги позову не визнала. В судове засідання представник третьої особи КП "Миколаївелектротранс" надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність , визнала позовні вимоги в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. [PERSON] є мешканцем кімнати [ADDRESS] там проживає і зареєстрована з 26.02.2009 року (а.с. 7,12). Відповідно до Договору найму житлового приміщення у гуртожитку 2009 року, наймодавець КП ММР "Миколаївелектротранс" надав наймачу [PERSON] у користування житлове приміщення кімнату [ADDRESS] (а.с. 8-11). Пунктом 73 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27 січня 2006 року № 65 "Про зміну та надання адрес", нежитловим приміщенням по [ADDRESS] (згідно з технічним паспортом Літера А-9, приміщення №№ І - ХІХ, кімнати №№ 411-418, 427-429) , які знаходяться в комунальній власності територіальної громади міста Миколаєва і в повному господарському віданні КП ММР "Миколаївелектротранс" , надати нову адресу : [ADDRESS]. На підставі цього рішення, 03.02.2006 року видане Свідоцтво про право комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва в особі ММР на нерухоме майно - нежитлові приміщення гуртожитку на І-му та ІІ-му поверхах [ADDRESS], де вже зазначений опис об'єкта - нежитлові приміщення гуртожитку на І-му поверсі з № І по ХІХ, з № 411по 418 та приміщення на ІІ-му поверсі з 427 по 429 в будинку літера А-9. 20 лютого 2006 року між КП ММР "Миколаївелектротранс" та ПП "Юліана-Сервіс" було укладено Договір оренди усіх вищезазначених нежитлових приміщень в будинку літера А-9 за адресою [ADDRESS]. 05 лютого 2010 року територіальної громадою міста Миколаєва в особі ММР як продавцем укладено Договір купівлі-продажу комунального майна з покупцем ПП "ЮЛІАНА -СЕРВІС" комунального майна - нежитлових приміщень на І-му поверсі № ІІ, ІІ, УІІ та нежитлові приміщення на ІІ-му поверсі № 427,428,429, загальною площею 220,3 кв.м., що складає 51\\100 часток , які знаходяться за адресою [ADDRESS], які належать продавцеві на підставі Свідоцтва про право комунальної власності від 03.02.2006 року (а.с. 15-16). Як вбачається з матеріалів справи, а саме наданих на запит суду приватним нотаріусом документів, які були надані сторонами під час посвідчення оспорюваного договору, згідно рішення ММР № 23\\25 від 24.04.2008 року, прийнятого на підставі п. 30 ч.1 ст. 26 ЗУ "Про місцеве самоврядування", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств", "Про Державну програму приватизації", - ПП "Юліана-Сервіс" надано дозвіл на приватизацію способом "викуп" об'єкту групи "А" комунальної власності територіальної громади м.Миколаєва нежитлових приміщень І- го поверху по вул. Потьомкінській, 131-б\\3. 18.06. 2009 року рішенням ММР№ 35\\34 внесено зміни до попереднього рішення і змінено п. 51 додатка в такій редакції "нежитлові приміщення по [ADDRESS] , 1,2 поверхи, ПП"Юліана-Сервіс" (а.с. 41-42). В подальшому ПП "Юліана-Сервіс" були надані документи стосовно відчуження об'єкта комунальної власності - нежитлових приміщень на 1-му поверсі № ІІ,ІІ, УІІІ і нежитлових приміщень на другому поверсі з № 427,428, 429 , що складає 51\\100 часток будинку по [ADDRESS] Наказом Управління з використання та розвитку комунальної власності № 262 від 09.12.2009 року на підставі рішення ММР від 24.04.2008 року № 23\\25 та рішення ММР від 18.06.2009 року № 35\\34 - наказано приватизувати способом "викуп" 51\\100 часток нежитлових приміщень за вказаною адресою (а.с. 44). Так, ч.3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За змістом наведеної норми не потребують доказуванню саме обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. При розгляді Центральним районним судом м.Миколаєва справи за цивільним позовом ПП "Юліана-Сервіс" до [PERSON] про виселення особи - судом в рішенні від 06.03.2014 року встановлено, що [PERSON] за дозволом на вселення директора КП ММР "Миколаївелектротранс" вселена на законних підставах до кімнати № 429 гуртожитку за адресою [ADDRESS], де була зареєстрована і проживає по теперішній час, а отже кімната № 429 в цьому будинку є житловим приміщенням гуртожитку (а.с. 17). Про те, що вказана кімната є житловим приміщенням, йдеться і в зверненні директора ППП "Юліана-Сервіс" від 02.11.2009 року (а.с. 27). На законодачому рівні визначено поняття " житлові приміщення у гуртожитку" - приміщення гуртожитку (житлові кімнати, житлові блоки (секції), призначені та придатні для постійного проживання у них; та "нежитлові приміщення у гуртожитку" - приміщення адміністративного, господарського та іншого призначення (для проведення культурно-масових заходів та навчання, спортивних занять, відпочинку, громадського харчування, медичного і побутового обслуговування тощо), які входять до житлового комплексу гуртожитку, але не належать до житлових приміщень і є самостійними об'єктами цивільно-правових відносин. Жодних доказів ( рішень, розпоряджень тощо) про перевід житлових приміщень гуртожитку , в тому числі кімнат на ІІ-му поверсі № 427-429 , у нежитлові відповідачами суду не надано. При цьому суд не може прийняти до уваги посилання в минулому судовому засіданні представника відповідача ПП "Юліана-Сервіс" на право власності продавця на нежитлові приміщення на ІІ поверсі № 427-429, про що зазначено у Свідоцтві про право власності , адже майже усі правовстановлюючі документи на виділену в окрему адресу по [ADDRESS] частину будівлі гуртожитку, містяться суттєві розбіжності і неточності у визначенні і переліку приміщень , що у війшли до складу цієї частини. Відповідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 2 ст. 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до положень ст.ст.215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушені вчиненням правочину. На підставі вищевикладених обставин, суд доходить висновку, що гарантовані Конституцією права позивача на житло, належні та безпечні умови проживання спірною угодою є порушеними. Відповідно до роз'яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. ,,Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", позивачка як мешканець кімнати гуртожитку та законний користувач приміщення гуртожитку, яке є об'єктом оспрюваного договору , вправі згідно ст..ст. 203,215 ЦК України (а саме це заявлено підставою позову) в разі, якщо вважає свої права та законні інтереси порушеними, заявляти вимогу про визнання договору купівлі-продажу цього нерухомого майна в частині, що безпосередньої стосується її прав та законних інтересів, недійсним. Відповідно до положень Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", в редакції від 01.01.2009 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин , сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які на законних підставах тривалий час (не менше п'яти років) зареєстровані та фактично проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, та не мають іншого власного житла; на гуртожитки, які є об'єктами права державної чи комунальної власності, та гуртожитки, які перебувають у повному господарському віданні чи в оперативному управлінні підприємств, установ, організацій з управління житловим фондом незалежно від форми власності, крім гуртожитків, що знаходяться на балансі військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України та Міністерства внутрішніх справ України. За статтею 5 цього Закону, для цілей цього Закону встановлюються такі особливості стосовно використання жилих приміщень (кімнат) та нежилих приміщень (місць загального користування) у гуртожитках, переданих у власність територіальних громад, в тому числі : - місцева рада в межах своєї компетенції може прийняти відповідне рішення щодо подальшого використання гцртожитку лише або залишити цілісний майновий комплекс у статусі "гуртожиток" та дозволити приватизацію його жилих і нежилих приміщень. У цьому випадку здійснюється приватизація жилих та допоміжних приміщень гуртожитку його законними мешканцями згідно з цим Законом; або перепрофілювати гуртожиток та використовувати цілісний майновий комплекс колишнього гуртожитку за іншим призначенням - у цьому випадку місцева рада приймає окремо відповідне рішення згідно з чинним законодавством та виходячи з власних можливостей, а колишнім мешканцям колишнього гуртожитку, за їх згодою, надається відповідне соціальне або інше житло. Приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється шляхом: а) безоплатної їх передачі громадянам з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; б) продажу надлишків загальної площі жилих приміщень громадянам України, які мешкають у них. Прикінцевими положеннями цього Закону чітко зазначено , а саме п. п. 2, 3 , що Закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону. З метою захисту житлових прав мешканців гуртожитків, недопущення їх виселення із займаних жилих приміщень, недопущення відчуження гуртожитків, які будувалися за державні кошти, установити мораторій на відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад) гуртожитків, які перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, організацій, установ незалежно від форм власності, або увійшли до статутних фондів акціонерних чи колективних підприємств, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, протягом трьох років з дня опублікування цього Закону. Цей мораторій діє на відчуження у будь-який спосіб зазначених гуртожитків як цілісних майнових комплексів або їх окремих будівель, споруд, жилих та нежилих приміщень та іншого майна на користь фізичних чи юридичних осіб. В подальшому, із змінами, внесеними згідно із Законами N 3716-VI ( 3716-17 ) від 08.09.2011, N 68-VIII ( 68-19 ) від 28.12.2014 \ , цей мораторій продовжено на строк реалізації державної програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад, але не менше одинадцяти років з дня опублікування цього Закону. Враховуючи, в межах заявлених позовних вимог , що оспорюваний договір купівлі-продажу в частині відчуження приміщення кімнати № 429 у вищевказаному гуртожитку не відповідає вимогам ч.1 ст. 203 ЦК України, оскільки укладений під час дії мораторію на відчуження таких приміщень у гуртожитках комунальної форми власності, суд приходить до висновку, що відповідно до частини 1 ст. 215 цього Кодексу він є недійсним в цій частині, що є підставою для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача ПП "Юліана-Сервіс" на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір, сплачений при подачі позову, у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved