Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсними договори дарування квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1158572932106, укладені 19 липня 2018 року між відповідачами [PERSON] (після зміни прізвища Зволь) та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за № 988, та між [PERSON] і [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за № 989, які посвідчені приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Бурлакою Л.К. В обґрунтування позову зазначав, що 15 листопада 2014 року він та [PERSON] уклали шлюб. 07 березня 2018 року у період шлюбу за спільні кошти подружжя на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , остання набула у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 113,3 м2, житловою площею 60,6 м2. За умовами п. 3 цього договору до підписання договору за купівлю квартири продавцю ними сплачено її вартість в розмірі 300000 грн., оплата вартості квартири здійснювалась подружжям за їх спільні кошти. Оскільки квартира набута подружжям у період шлюбу, вона є їхнім спільним сумісним майном. Той факт, що право власності на дану квартиру зареєстровано за [PERSON] , жодним чином на правовий статус вказаної квартири не впливає. Також зазначав, що ще за час їхнього із [PERSON] подружнього життя, вони отримали у 2016 році у володіння та користування квартиру [ADDRESS] . Оскільки для проведення ремонту у цій квартирі подружжя [PERSON] потребувало додаткових коштів, вони вирішили позичити грошові кошти у [PERSON] , який доводиться колишній дружині дідом, та домовилися зі [PERSON] про те, що з метою забезпечення виконання ними зобов`язань щодо повернення позичених грошових коштів у встановлений строк, [PERSON] здійснить відчуження на користь [PERSON] належної їй частки квартири [ADDRESS] . Також за попередньою усною домовленістю між сторонами, після повернення подружжям всієї суми позичених коштів [PERSON] , останній зобов`язувався повернути у власність [PERSON] належну їй частку даної квартири. У вересні 2018 року він дізнався про те, що [PERSON] ініціювала судову справу про розірвання шлюбу, що було для нього несподіванкою, оскільки об`єктивних причини для цього не існувало. Протягом вересня-жовтня 2018 року він намагався улагодити цей конфлікт, проте [PERSON] , забравши із собою їхнього сина, виїхала проживати до її діда та баби. У жовтні 2018 року подружжя досягло домовленості про те, що він (позивач) може вільно володіти та користуватися квартирою по [ADDRESS] , у той час як [PERSON] буде користуватися квартирою по [ADDRESS] , у якій вона планувала проживати із сином. 08 січня 2019 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області шлюб між ним і [PERSON] розірвано. При розгляді цієї справи суд встановив, що з 01 липня 2018 року сторони подружніх відносин не підтримують, спільне господарство вони не ведуть, проживають окремо, примиритися не бажають, подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, їхній малолітній син після розірвання шлюбу буде проживати із матір`ю. Маючи намір подати до суду позов про поділ спільного майна подружжя, несподівано для нього з`ясувалося, що зазначена вище квартира [ADDRESS] належить виключно [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування від 19 липня 2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Бурлакою Л.К., зареєстрованого в реєстрі за № 989. Жодних правочинів щодо відчуження належної йому (позивачу) частки цієї квартири він не вчиняв та згоди на розпорядження його часткою даної квартири не надавав. За змістом п. 1.1 договору дарування квартири від 19 липня 2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Бурлакою Л.К., зареєстрованого в реєстрі за № 988, [PERSON] передала безкоштовно у власність (подарувала), а [PERSON] прийняв безкоштовно у власність (прийняв у дар) трикімнатну квартиру [ADDRESS] . У п. 4.4 договору дарування від 19 липня 2018 року за реєстровим № 988, зазначено, що чоловік дарувальника [PERSON] у своїй заяві за реєстровим № 987, яка зберігається у справах приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Київської області Бурлаки Л.К., дає згоду на дарування дружиною вказаної квартири. Підписуючи дану заяву, він вважав, що надає [PERSON] згоду на відчуження на користь [PERSON] лише належної дружині частки зазначеної вище квартири як забезпечення виконання ними грошових зобов`язань, таке відчуження на користь [PERSON] здійснюється для отримання від нього подружжям грошових коштів на ремонт квартири по [ADDRESS] , тимчасово на строк до повернення отриманих від [PERSON] грошових коштів. Підписання цієї згоди відбулося до укладення договору дарування, підписавши підготовлений нотаріусом текст заяви та поспішаючи на роботу, присутнім при укладенні договору дарування та нотаріальному посвідченні договору він не був, тексту вказаних договорів не читав, копій договорів не отримував, про наслідки укладення такого договору нотаріус його не попереджав. Також вказував на те, що згода від 19 липня 2018 року на дарування [PERSON] зазначеної квартири надана ним помилково, за невірного розуміння ним юридичної суті даного правочину, відповідачі надали йому викривлену інформацію та створили у нього помилкове сприйняття суті та змісту цього правочину, тому, підписуючи згоду на цей правочин, він, як чоловік [PERSON] , вважав, що надає згоду на відчуження дружиною лише належної їй частки зазначеної вище квартири. Вважає, що вказані правочини вчиненні його колишньою дружиною [PERSON] та [PERSON] з метою позбавити його (позивача) права власності на частку у спільному майні подружжя, тому він вважає, що ці два правочини дарування на підставі положень ст. 229 ЦК України мають бути визнані судом недійсними, як такі, що вчинені внаслідок помилки. Представник позивача [PERSON] - адвокат Цигарьов О.О. у суді позов підтримав повністю, надав суду пояснення, аналогічні викладеному, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідачів [PERSON] (до зміни прізвища [PERSON] ) та [PERSON] - адвокат Білик П.М. у суді позов не визнав, проти задоволення позовних вимог заперечував, вважає, що заявлений [PERSON] позов є безпідставним, оскільки позивач особисто надавав 19 липня 2018 року письмову згоду, посвідчену приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Бурлакою Л.К., зареєстровану в реєстрі за № 987, на дарування його колишньою дружиною [PERSON] квартири [ADDRESS] . Будь-які підстави вважати, що [PERSON] помилявся щодо суті цього правочину, відсутні. Відповідач [PERSON] подала до суду відзив, у якому заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що квартира [ADDRESS] була придбана її дідом [PERSON] , з метою особистого подарунку їй, його онуці. Оформлення цієї квартири в її приватну власність здійснювалося за нотаріально посвідченою згодою її колишнього чоловіка [PERSON] , позивача у справі, про що свідчить його заява від 19 липня 2018 року, посвідчена приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Бурлакою Л.К., зареєстрована в реєстрі за № 987, шляхом дарування цієї квартири [PERSON] на підставі договору дарування від 19 липня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Бурлакою Л.К., зареєстрованого в реєстрі за № 988, та подальшим укладенням того ж дня, 19 липня 2018 року, іншого договору дарування вказаної квартири, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Бурлакою Л.К., зареєстрованого в реєстрі за № 989, за умовами якого зазначена квартира подарована їй [PERSON] в особисту приватну власність. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 15 листопада 2014 року [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 1094. Після реєстрації шлюбу дружиною змінено прізвище на [PERSON] . Від цього шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який на даний час проживає разом із матір`ю. 02 березня 2016 року позивач змінила ім`я " [PERSON] " на " [PERSON] ", що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві. 07 березня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Лисогором О.А., зареєстрованого в реєстрі за № 495, [PERSON] придбала у власність квартиру [ADDRESS] . 19 липня 2018 року позивач [PERSON] надав своїй дружині [PERSON] згоду на дарування набутої у період шлюбу квартири [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] , [INFO] , та підписання нею договору дарування цієї квартири, визначаючи умови даного договору дарування на власний розсуд. Ця згода посвідчена 19 липня 2018 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Бурлакою Л.К., зареєстрована в реєстрі за № 987. Того ж дня, 19 липня 2018 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Бурлакою Л.К., зареєстрований в реєстрі за № 988. Із п. 4.4. цього договору дарування видно, що чоловік дарувальника [PERSON] надає своїй дружині [PERSON] згоду на дарування нею набутої у період їхнього шлюбу вказаної квартири. Також, того ж дня, 19 липня 2018 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір дарування зазначеної вище квартири, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Бурлакою Л.К., зареєстрований в реєстрі за № 989. 27 травня 2019 року відповідач [PERSON] змінила своє прізвище на " [PERSON] ", що підтверджується її паспортом № [NUMBER] . У ч. 1 ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом або договором матеріально-правові заходи, спрямовані на відновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у ч. 2 ст. 16 ЦК України. Одним із таких способів захисту є визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У ч. 1 ст. 65 СК України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно із ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ч. 3 ст. 65 ЦК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. У ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. За нормами ч. ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. При розгляді вимог про визнання договору дарування недійсним з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, предметом доказування є те, що помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених ст. 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Позивач [PERSON] , звертаючись до суду з цим позовом, вказував на те, що квартира [ADDRESS] придбана ним та [PERSON] у період їхнього перебування у шлюбі, тому вона є спільним сумісним майном подружжя; він, як чоловік [PERSON] , надаючи їй свою згоду на укладення нею зі [PERSON] договору дарування даної квартири не розумів суті цього правочину та вважав, що надає згоду на відчуження дружиною [PERSON] лише належної їй частки цієї квартири; відповідачі надали йому викривлену інформацію та створили у нього помилкове сприйняття суті та змісту цього правочину, тому він вважає, що оспорюваний ним договір дарування квартири від 19 липня 2018 року, зареєстрований в реєстрі за № 988, має бути визнаний судом недійсними на підставі ст. 229 ЦК України, як такий, що вчинений під впливом помилки. Вимога щодо визнання договору дарування квартири від 19 липня 2018 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за № 989, є похідною вимогою від вимоги про визнання недійсним зазначеного вище договору дарування квартири, тому вона теж підлягає задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач [PERSON] , який не є стороною оспорюваних правочинів, у письмовій, нотаріально посвідченій приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Бурлакою Л.К., зареєстрованій в реєстрі за № 987, заяві зазначив,що, він, розуміючи зміст і правові наслідки цього документа, діючи відповідно до власного волевиявлення, без будь-якого примушування та/або тиску зі сторони, даною заявою надає своїй дружині [PERSON] згоду на дарування нею набутої під час перебування у шлюбі квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зі змістом ст. ст. 60-74 СК України, ст. ст. 190, 192, 222 КК України, у чинній на момент написання цієї письмової згоди редакції, він ознайомлений, положення цих статей йому повністю зрозумілі. Нотаріусом засвідчено справжність підпису [PERSON] , його особу встановлено, дієздатність та факт реєстрації шлюбу перевірено. Доводи позивача [PERSON] про те, що, надаючи згоду на відчуження зазначеної квартири, він вважав, що надає згоду лише на відчуження його дружиною [PERSON] належної їй частки вказаної квартири, діяв під впливом помилки, за невірного розуміння ним юридичної суті цього правочину, може свідчити про його власне недбальство, незнання ним законів та неправильне їх тлумачення, що не є правовою підставою для визнання правочину недійсним на підставі положень ст. 229 ЦК України. Належних і допустимих доказів на підтвердження наявності помилки щодо зазначених обставин, позивачем [PERSON] суду не надано. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що належних і допустимих доказів того, що позивач [PERSON] , надаючи згоду на укладення його дружиною [PERSON] договору дарування квартири, помилявся щодо обставин вчинення [PERSON] та [PERSON] договору дарування від 19 липня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 988, суду не надано, тому позов [PERSON] у цій частині вимог задоволенню не підлягає. Враховуючи наведене, відсутні також правові підстави для задоволення іншої вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири від 19 липня 2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за № 989, яка є похідною вимогою від зазначеної вище вимоги. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed