Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

16 грудня 2013 року [PERSON] звернувся з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Управління Державної автомобільної інспекції УМВС України в Чернігівській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області, третя особа Царенко Олександр Іванович про відшкодування 1000,00 грн моральної шкоди, завданої протиправними діями інспектора ДПС ВДАІ міста Чернігова Царенка О.І., який 14.12.2010 року склав відносно нього протокол про порушення Правил дорожнього руху та неправомірно затримав його автомобіль Шевроле Авео д.н.з. [NUMBER], з вилученням та доставкою автомобіля евакуатором на спеціальний майданчик ( стоянку). Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22 січня 2014 року позов задоволено частково - стягнуто з Держави України, шляхом списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] моральну шкоду , завдану незаконними діями службової особи органу влади в сумі 200,00 ( двісті) грн та 229( двісті двадцять дев"ять) грн. 00 коп . З рішенням суду не погодились [PERSON] і Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області та подали апеляційні скарги. [PERSON] рішення вважає незаконним та просить його змінити, позов задовольнити в повному обсязі. Доводами апеляційної скарги є посилання на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ухвалення рішення на невірно встановлених обставинах, також вважає рішення не мотивованим в частині щодо визначення розміру моральної шкоди у 200,00 грн. та наводить перелік тих фактів, які , на його думку свідчать про суть та обсяг понесених моральних страждань, що залишилось поза увагою суду. Також, апелянт вважає безпідставними висновки суду першої інстанції щодо недоведеності належними доказами факту негативного впливу поведінки інспектора ВДАІ на організацію його трудової діяльності. Щодо конкретного відповідача, із трьох заявлених у позові, [PERSON] не визначився, зазначивши, що вирішення цього питання для нього є складним. Головне управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області ( далі - казначейська служба) рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22 січня 2014 року також вважає незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати та відмовити [PERSON] у позові. В апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції вимог ст. 213 ЦПК України та зазначає, що рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і неповним з"ясуванням обставин справи. Зокрема, апелянт вважає, що застосуванню підлягала ст. 1172 ЦК України, отже обов"язок по відшкодуванні шкоди, у тому числі, і моральної, лежить на установі, в трудових правовідносинах з якою перебував інспектор ВДАІ Царенко О.І. Також казначейська служба зазначає, що судом помилково було визнано доведеним факт завдання позивачу моральної шкоди неправомірними діями інспектора ВДАІ, оскільки, належними доказами такий факт у суді позивачем не був підтверджений. У судовому засіданні апелянти свої скарги підтримали, просили задовольнити. Прокурор, який діє в інтересах держави, апеляційну скаргу [PERSON] просив відхилити, а скаргу казначейської служби задовольнити, скасувати рішення та у позові [PERSON] відмовити. Представник УДАІ УМВС України в Чернігівській області апеляційну скаргу [PERSON] просила відхилити, вважаючи, її необґрунтованою, а скаргу казначейської служби просила задовольнити. Третя особа - інспектор ВДАІ Царенко О.І. апеляційну скаргу [PERSON] просив відхилити, скаргу казначейської служби задовольнити, зазначивши, що [PERSON] порушив правила дорожнього руху, часто у спілкуванні з співробітника ВДАІ поводиться зухвало, провокує конфлікти, спровоковані конфлікти фіксує, а потім позивається у суди, у яких заявляє вимоги матеріального характеру до держави. Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та перевіривши законність рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що скарги підлягають частковому задоволенню - в частині , що стосується порядку стягнення коштів , в іншій частині скарги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та, вважаючи, що неправомірними діями інспектора дорожньо - патрульної служби ВДАІ у м. Чернігові Царенком О.І. було завдано моральну шкоду [PERSON], суд першої інстанції дійшов висновку, що адекватним розміром для відшкодування такої шкоди буде 200,00 грн. Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 14.12.2010 року близько 12 години дня [PERSON], рухаючись на своєму автомобілі Шевроле Авео д.н.з. [NUMBER], здійснюючи маневр повороту при виїзді з території парковки автомобіля, не виконав знак 4.2 Правил дорожнього руху,( рух праворуч), також, автомобіль [PERSON] своєчасно не пройшов технічного огляду, що є порушенням п.31.2 р.33 Правил дорожнього руху України. Факт порушення [PERSON] Правил дорожнього руху підтверджено Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2011 року, якою, враховуючи малозначність вчинених правопорушень, [PERSON] звільнений від адміністративної відповідальності, а за скоєне правопорушення суд обмежився усним зауваженням ( а.с.26). При фіксації правопорушення, інспектором ДПС ВДАІ м. Чернігова Царенком О.І., було складено 14.12.2010 року відповідний протокол про адмінправопорушення, а також було складено Акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, на підставі якого транспортний засіб [PERSON] було вилучено та доставлено евакуатором на спеціальний майданчик для зберігання. 04.05.2011 року постановою Чернігівського окружного адміністративного суду, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.02.2012 року, дії інспектора ДПС ВДАІ м. Чернігова Царенка О. І. щодо евакуації автомобіля [PERSON] визнано протиправними( а.с.42-47), оскільки, за правилами ст. 265-2 КУ про адміністративні правопорушення, блокування руху або тимчасове затримання з евакуацією транспортного засобу порушника можливо лише за умови суттєвого перешкоджання автомобілем дорожньому руху. Посилаючись на протиправність дій інспектора ПДС ВДАІ м. Чернігова, [PERSON] зазначав, що такими діями йому завдано моральну ( немайнову) шкоду, яка полягає у позбавленні можливості користуватись власним автомобілем, який він мав використовувати у цей період у побутових потребах, необхідність користуватись послугами таксі, відсутність автомобіля позбавила можливості завершити ремонт квартири, так як автомобіль не зміг використовувати для доставки будматеріалів, також, змушений був брати додаткові дні відпустки для завершення ремонту та судового захисту. Розмір таких моральних збитків позивач визначив у 1000,00 грн . Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа в порядку, встановленому цим кодексом має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до правил ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права, шляхом звернення до суду у спосіб, визначений законом. Одним із способів захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права є відшкодування моральної ( немайнової шкоди). Визначення поняття моральної шкоди та її суті, дає ст. 23 ЦК України, відповідно до якої, моральна шкода полягає: 1)у фізичному болю та стражданнях, яких особа зазнала у зв"язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров"я; 2)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв"язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів; 3)у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв"язку з знищенням чи пошкодженням її майна; 4)у приниженні честі та гідності фізичної особи , а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи. Аналіз наведених норм права та встановлений судом факт протиправних дій інспектора ДПС ВДАІ м. Чернігова, на які посилається [PERSON], обґрунтовуючи позов щодо моральної шкоди та її обсягу, дає підстави для висновку про правову обґрунтованість доводів позивача лише у наведеній частині. Доводи, щодо виникнення побутових незручностей у позивача після затримання та евакуації його автомобіля у результаті протиправних дій інспектора Царенка О.І., у тому числі, щодо необхідності користуватись послугами таксі, зміни звичного способу життя, втрату особистого та робочого часу, душевний неспокій можуть оцінюватись судом з метою визначення обсягу шкоди. Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції належним чином визначившись з характером спірних правовідносин, дав правильну оцінку наданим позивачем на обґрунтування позову, доказам, також, у обсязі необхідному для вирішення справи, встановив обставини справи та правомірно дійшов висновку про наявність підстав для частково задоволення позову, щодо розміру відшкодування. Доводи апелянта про недостатність мотивів у рішенні щодо висновку про розмір відшкодування у 200,00 грн, не заслуговують на увагу, так як такі мотиви достатньо повно та зрозуміло викладені у абзаці 15 мотивувальної частини рішення ( а.с.67, а.р 3). Глибина душевних страждань є оціночним фактором. Критерії визначення розміру моральної шкоди у 1000,00 грн. конкретно зазначені у позові [PERSON] і, саме з врахуванням зазначених фактів та їх доведеності і ухвалене оскаржуване рішення. Апеляційний суд вважає, що судом обґрунтовано враховано характер правопорушення, скоєного інспектором ДПС Царенком О.І., характер і обсяг страждань ( фізичних, душевних, психічних) позивача у тому обсязі, який знайшов своє підтвердження належними та допустимими доказами, характер немайнових втрат, їх тривалості, наявної можливості відновлення порушеного права, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, та правомірно керувався принципом розумності, виваженості та справедливості. З матеріалів справи вбачається, що протиправність дій посадової особи полягала не у грубому порушенні закону, а залежала від оціночного фактору, тобто, чи перешкоджав автомобіль позивача дорожньому руху, чи не створював таких перешкод. Також, слід врахувати, що право працівнику ДАІ блокування руху чи затримання автомобіля передбачено ст. 265-2 КУпАП( а.с.42-45), а лише об"єктивність оцінки дорожньої ситуації вплинула на його поведінку. Тобто, відсутні підстави для висновку, що посадова особа при виконанні своїх обов"язків допустила грубе порушення закону та своїх посадових обов"язків. Глибина душевних страждань у зв"язку з позбавленням позивача можливості реалізувати права володіння власністю, є оціночним фактором і врахована судом відповідно до приписів ст. 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням та з врахуванням тих доказів, які надано позивачем. Також, з матеріалів справи вбачається, що автомобіль знаходився на спеціальному майданчику з 14.12.2010 по 15.12.2010 року, що свідчить про нетривалий час тих негативних факторів, яких зазнав позивач саме у зв"язку з затриманням його автомобіля. Тривалість часу, витраченого на відновлення порушеного права не є тотожним поняттю тривалості часу, протягом якого розглядалась адміністративна справа у місцевому та апеляційному адміністративному суді, який не залежить від дій чи бажання відповідача. Встановлено, що право [PERSON] щодо володіння власністю ( автомобілем) та розпорядження нею було відновлене вже на наступний день після затримання автомобіля. Встановлено, що матеріальні витрати, у тому числі і на правову допомогу, понесені позивачем , які підтверджені доказами, йому відшкодовані ( а.с.48-50). Посилання апелянта щодо неврахування судом першої інстанції доказів про негативний влив протиправних дій інспектора ДПС на трудову діяльність, на думку апеляційного суду є необґрунтованим, так як сам факт перебування у тривалих відпустках, не є безспірним доказом необхідності та вимушеності таких відпусток саме для відновлення порушених немайнових прав. Доводи апеляційної скарги Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області щодо неправильного застосування судом першої інстанції матеріального закону, та помилковість покладення відповідальності на державу, а також необгрунтованість висновку суду про наявність втрат немайнового характеру позивача, а також його розміру, апеляційний суд вважає частково обґрунтованими, а саме щодо порядку та процедури стягнення. В іншій частині доводи скарги не заслуговують на увагу, так як грунтуються на помилковому тлумаченні ст. 1172, 1174 ЦК України, суперечать ст. 25 Бюджетного кодексу України, ст. 5,25 Закону України „Про міліцію", а також ст. 2 Закону України „Про джерела фінансування органів державної влади". Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою ( ст. 1173 ЦК України). Статті 1173,1174 ЦК України передбачають спеціальні підстави і умови відповідальності при завданні фізичній чи юридичній особі шкоди у поза договірних правовідносинах і полягають у спеціальному суб"єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб"єктів та характері їх дій. До суб"єктів відповідальності за цими нормами належать створені відповідно до Конституції України і правових актів Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Президента України органи державної влади і управління, які реалізують надані державою функції та повноваження, їх виконавчі органи та посадові або службові особи. Відповідно до пункту 1 положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 383/2011, Міністерство внутрішніх справ України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 341 від 14.04.1997 року, Державна автомобільна інспекція є головним органом , на який покладається забезпечення безпеки дорожнього руху в Україні та входить до системи органів Міністерства внутрішніх справ України, а на місцях, відповідні територіальні відділи ДАІ . Таким чином, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову [PERSON] Проте, вирішуючи питання щодо суб"єктів відповідальності, не врахував, що жодних неправомірних дій щодо позивача УДКУ в Чернігівській області не вчиняло, отже цей відповідач не може нести цивільно-правову відповідальність за іншу особу. Відповідно до ст. 2 Закону України „Про джерела фінансування органів державної влади" всі органи державної влади здійснюють свою діяльність виключно за рахунок бюджетного фінансування в межах, передбачених ЗУ „Про державний бюджет України" на відповідний рік. Відповідно до ст.25 Бюджетного кодексу України, у разі списання коштів з реєстраційних рахунків бюджетних установ, з вини яких виникли відповідні зобов"язання, безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України, в рахунок погашення зобов"язань таких бюджетних установ, не допускається. Враховуючи зазначене, резолютивна частина рішення в частині визначення порядку стягнення відшкодованої за рішення суду шкоди [PERSON] підлягає зміні.

Outcome: partial