Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

Позивач ПАТ КТ "ПриватБанк" звернувся до суду із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 03.06.2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] був укладений Кредитний договір, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 8659, 19 доларів США строком до 31.05.2013 року, а відповідач зобов"язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та у порядку, встановленими кредитним договором. Банк свої зобов"язання виконав у повному обсязі, надавши кредит відповідачу у розмірі 8659, 19 доларів США. Але відповідач свої зобов"язання за договором не виконує, не здійснює погашення боргу у встановленому порядку, у зв"язку з чим виник борг у розмірі 41007, 54 доларів США. Крім того, в забезпечення виконання зобов"язань за Договором між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем 2 [PERSON], а також між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем 3 [PERSON] були укладені Договори поруки від 03.06.2008 року. На адресу відповідачів Банком були надіслані вимоги про виконання зобов"язань за Договорами, але до цього часу вимоги виконано не було. На підставі викладеного Банк вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь Банку заборгованість за кредитним договором на загальну суму 41007, 54 доларів США, що еквівалентно 654070, 22 грн. та судові витрати по справі. Відповідачка [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до Банку про визнання договору поруки припиненим, мотивуючи свої вимоги тим, що між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] був укладений Договір поруки від 03.06.2008 року. Але вона вважає, що даний Договір підлягає визнанню припиненим, оскільки заборгованість у боржника виникла з 21.07.2008 року, а позов пред"явлено лише 18.03.2015 року, тобто з пропуском 6-місячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України. На підставі викладеного позивачка за зустрічним позовом просить суд визнати Договір поруки припиненим. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до Банку про визнання договору поруки припиненим, мотивуючи свої вимоги тим, що між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] був укладений Договір поруки від 03.06.2008 року. Але він вважає, що даний Договір підлягає визнанню припиненим, оскільки заборгованість у боржника виникла з 21.07.2008 року, а позов пред"явлено лише 18.03.2015 року, тобто з пропуском 6-місячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України. На підставі викладеного позивач за зустрічним позовом просить суд визнати Договір поруки припиненим. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити, а також заперечував проти задоволення зустрічних позовних вимог з підстав їх необґрунтованості. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] - у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав зустрічні позовні вимоги. У своїх запереченнях щодо позову зазначив, що між сторонами був укладений Кредитно-заставний договір від 03.06.2008 року, за яким предметом застави є автомобіль Мітсубісі, 2000 року випуску, д\\н [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON] 28.05.2010 року відповідач [PERSON] підписав Акт передачі-прийому в заставу Банку автомобіля позичальника. Згідно Акту відповідач 1 передав Банку автомобіль та доручив передати його на реалізацію, а виручені кошти направити на погашення боргу по договору. Також в Акті зазначено, що Банк вирішив задовольнити свої вимоги по Кредитно-заставному договору від 03.06.2008 року за рахунок заставного майна відповідача 1, шляхом продажу предмета застави третій особі або набуття банком права власності на нього. Оскільки після підписання акту від 28.05ж.2010 року по даний час Банк не звертався з вимогою, де було б зазначено, що від реалізації заставного майна не вистачає коштів ля погашення заборгованості за договором, не звертався з вимогою оформити додаткову заставу/заклад по договору, як і не повертав кошти, виручені в результаті звернення стягнення на предмет застави, що свідчить про те, що Банк набув автомобіль у власність, звернувши стягнення на цей автомобіль. Зважаючи на це, вимоги Банку є задоволеними та погашеними. Крім того, є судові рішення про стягнення боргу з відповідача 1 на користь Банку, а також про звернення стягнення на предмет застави. Також позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з вимогою про стягнення боргу. На підставі викладеного представник відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] - у судовому засіданні повністю підтримав зустрічні позовні вимоги, просив відмовити у задоволенні позовних вимог Банку з підстав, зазначених у зустрічних позовних вимогах. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідачів, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Банку не підлягають задоволенню, зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 03.06.2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк, з однієї сторони, та відповідачем [PERSON], з другої сторони, був укладений Кредитно-заставний договір. Відповідно до п. 2.1 Договору Банк зобов"язується надати позичальнику кредит у розмірі та на умовах, встановлених у цьому Договорі, а позичальник зобов"язується прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов договору. Кредит надається на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Згідно умов Договору Банк зобов"язався надати відповідачу кредит у розмірі 8659, 19 доларів США терміном до 31.05.2013 року, а відповідач зобов"язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Пунктом 2.2 Договору визначено, що для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов"язань за Договором, позичальник надає Банку предмет застави. Також умовами Договору передбачено, що погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку: щомісяця у період сплати відповідач 1 повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, що складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісію, а також інші витрати згідно кредитного договору. Відповідно до умов Договору у випадку порушення зобов"язань за кредитним договором відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Банк свої зобов"язання виконав у повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 8659, 19 доларів США. Але в порушення умов Договору відповідач 1 свої зобов"язання належним чином не виконав, у зв"язку з чим станом на 29.01.2015 року виникла заборгованість у розмірі 41007, 54 доларів США, зокрема: - 7791, 63 доларів США - заборгованість за кредитом; - 2092, 19 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 2492, 01 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; - 26664, 04 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов"язань за договором, а також штрафи відповідно до Договору: - 15, 67 доларів США - штраф (фіксована частина); - 1951, 99 доларів США - штраф (процентна складова). Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов′язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов′язання не допускається. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Згідно із п. 12.1 Договору після настання події дефолту та спливу строку, встановленого у п. 11.2.5 Договору для добровільного погашення забезпечених вимог, предмет застави може бути використаний для задоволення з його вартості всіх забезпечених вимог в їх максимальному розмірі, що визначається на дату фактичного задоволення таких вимог. Пунктом 16.7 Договору визначено, що предметом застави є автомобіль Мітсубісі, 2000 року випуску, д\\н [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON] Як встановлено при розгляді справи, 28.05.2010 року відповідач 1 [PERSON] підписав Акт передачі-прийому у заставу ПАТ КБ "ПриватБанк" автомобіля. Згідно даного Акту [PERSON] передав автомобіль Мітсубісі ПАТ КБ "ПриватБанк" та доручив передати його на реалізацію, а виручені кошти направити на погашення заборгованості по договору про надання кредиту. Також з даного Акту вбачається, що ПАТ КБ "ПриватБанк" вирішило задовольнити свої вимоги про кредитно-заставному договору від 03.06.2008 року за рахунок заставного майна відповідача 1, шляхом продажу предмета застави третій особі або набуття Банком права власності на нього. Згідно із п. 12.6 Договору сторони погоджуються, що після звернення стягнення на предмет застави забезпечені вимоги вважаються задоволеними і погашеними лише у розмірі сум у відповідній валюті, фактично і остаточно отриманих Банком в результаті такого звернення стягнення та/або вартості предмета застави, одержаного Банком у власність (у разі звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет застави), яка визначається за згодою сторін на дату звернення стягнення або, за відсутності такої угоди, незалежним експертом, призначеним Банком на його власний розсуд. Відповідно до п. 12.7 Договору у разі продажу предмета застави відповідно до п. 12.2 Договору всі суми, виручені в результаті такої реалізації використовуються в першу чергу для відшкодування всіх втрат (включаючи витрати на юридичні послуги), який Банк зазнав у зв"язку із зверненням стягнення на предмет застави. Будь-які кошти, що залишаються після відшкодування витрат, зазначених у попередньому реченні, використовуються для погашення інших забезпечених вимог. У разі, якщо таких сум недостатньо для повної сплати всіх забезпечених вимог, непогашена частина забезпечених вимог становить заборгованість позичальника перед Банком, яка негайно належить до сплати Банку. У такому тазі Банк має право одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення своїх вимог, з іншого майна позичальника, у першу чергу перед іншими кредиторами; і будь-які суми, виручені в результаті звернення стягнення на предмет застави, які залишаються невикористаними після повного погашення всіх забезпечених вимог, без зволікань повертаються Банком позичальнику, якщо інше не передбачено чинним законодавством України. Після підписання Акту від 28.05.2010 року до цього часу ПАТ КБ "ПриватБанк" не звертався з вимогою, де було б зазначено, що від реалізації заставного майна не вистачає коштів для погашення заборгованості за кредитно-заставним договором, не звертався у відповідності о п. 12.3.1 Договору з вимогою оформити додаткову заставу/заклад по Договору, як і не повертав кошти, виручені в результаті звернення стягнення на предмет застави, які могли залишитися невикористаними після повного погашення всіх забезпечених вимог за Договором. Це свідчить про те, що позивач набув автомобіль Мітсубісі у власність, тобто Банк здійснив звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет застави. З огляду на це вимоги Банку до [PERSON], за кредитно-заставним договором є задоволеними та погашеними. Також слід зазначити, що розрахунки заборгованості за кредитно-заставним договором є безпідставними, оскільки, незважаючи на передачу автомобіля в рахунок виконання зобов"язань за Договором, заборгованість не змінилася та свідчить про їх неправильність. Відповідно до Акту [PERSON] передав та доручив Банку, в разі невиконання ним обов"язків перед Банком до 28.05.2010 року, передати автомобіль на реалізацію, а виручені кошти направити на погашення заборгованості за договором про надання кредиту. Крім того, згідно з рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.07.2009 року з [PERSON] на користь ЗАТ КБ "ПриватБанк" стягнуто заборгованість за кредитно-заставним договором від 03.06.2008 року. При цьому розрахунок заборгованості за даним договором станом на 29.01.2015 року не висвітлює врахованих коштів від реалізації автомобіля та не враховую сум, стягнутих за рішенням суду від 24.07.2009 року. Крім того, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.09.2010 року задоволено позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказаним рішенням передано в заклад автомобіль Мітсубісі, що належить на праві власності [PERSON], а також в рахунок погашення боргу за кредитно-заставним договором від 03.06.2008 року звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль Мітсубісі. З огляду на це, розрахунок боргу, складений Банком, є лише відображенням односторонніх арифметичних розрахунків стягувача та не може відображати правові підстави для стягнення відповідних сум та бути доказом безспірності розміру грошових вимог Банку до відповідача 1. Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов"язковим до виконання сторонами. Будучи пов"язаними саме взаємними правами та обов"язками (зобов"язаннями), які є чітко прописаними в Кредитному договорі, сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятись від виконання зобов"язання або змінювати його умови. Пунктом 16.1.5 Договору дата погашення кредиту - до 31.05.2013 року. Відповідно до п. 11.2.1 Договору у разі настання події дефолту Банк надає позичальнику письмове повідомлення про настання події дефолту та реєструє у Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. У повідомленні про дефолт, окрім інформації, зазначення якої вимагається законодавством, Банк ставить вимогу про повернення наданої суми кредиту у повному обсязі, виплати винагороди, процентів за фактичний строк користування наданим кредитом, виконання у повному обсязі усіх інших грошових зобов"язань за Договором. Згідно із п. 11.2.5 Договору, якщо протягом 30 календарних днів з моменту отримання позичальником повідомлення про дефолт (або з моменту реєстрації у Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави, якщо дата такої реєстрації буде пізнішою) позичальник усуне подію дефолту, вимоги банку, зазначені у повідомленні про дефолт, втрачають чинність. При цьому Банк має право передати позичальнику предмет застави у користування, оформивши таку передачу на підставі відповідного акту, за умови, що позичальник на цей момент не має заборгованості перед Банком та сплатив усі витрати, пов"язані з доставкою, зберіганням та утриманням предмета застави, а також сплатив винагороду, визначену у п. 15.10 Договору, за передачу предмета застави у користування позичальника. Відповідно до п. 11.2.6 Договору якщо протягом строку, вказаного у п. 11.2.5, позичальник не усунув подію дефолту, позичальник зобов"язаний негайно повернути суму кредиту у повному обсязі, виплатити винагороди, проценти за користування кредитом, виконати усі інші грошові зобов"язання за Договором у повному обсязі, а Банк має право за своїм вибором здійснити одну або декілька з наступних дій: - згідно із ст. 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення. Договір вважається розірваним у дату, зазначену в повідомленні. Одностороннє розірвання договору не звільняє позичальника від відповідальності за порушення зобов"язань; - розірвати Договір у судовому порядку; - звернутися стягнення на предмет застави в порядку, визначеному у статті 12 Договору; - застосувати у будь-який спосіб захисту своїх прав, дозволений законодавством України. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, пред"явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов"язання. 24.06.2009 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ЗАТ КБ "ПриватБанк" був поданий позов до [PERSON] про звернення стягнення, що свідчить про те, що позивач скористався своїм правом та переніс строки повернення кредиту з 31.05.2013 року на 24.06.2009 року. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. За зобов"язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов"язаннях, в яких строк виконання не встановлено, або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред"явити вимогу про виконання зобов"язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов"язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), що свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно розрахунку заборгованості за кредитно-заставним договором від 03.06.2008 року, сформованого на 29.01.2015 року, Банк знав з 23.04.2009 року про наявність боргу відповідача перед Банком, скористався своїм правом та переніс кінцевий термін повернення кредиту на 24.06.2009 року, що і було у подальшому Банком реалізовано. З огляду на викладене вище, останнім днем пред"явлення Банком вимоги про стягнення залишку заборгованості за кредитом, суми несплачених відсотків за користування кредитом, пені за прострочення виконання зобов"язань за кредитно-заставним договором є 24.06.2009 року. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представником відповідача [PERSON] у судовому засіданні було подано заяву про застосування до даних позовних вимог строку позовної давності. Як встановлено при розгляді справи, дата, з якої повинен рахуватися строк позовної давності, є 24.06.2009 року, а звернувся з даним позовом Банк лише 18.03.2015 року, тобто майже через 6 років. Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Банку в частині стягнення боргу з [PERSON] не підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення боргу з відповідачів [PERSON] та [PERSON], як поручителів, то слід зазначити наступне. Як вбачається з письмових матеріалів справи, 03.06.2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачкою [PERSON], а також між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем [PERSON] були укладені Договори поруки. Згідно п. 16 Договорів їх предметом є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання [PERSON] зобов"язань за кредитним договором від 03.06.2008 року, згідно якого кредитор надав боржника кредит у розмірі 8659, 19 доларів ВСША, а боржник повинен виконати зобов"язання з: - повернення кредиту, наданого у вигляді не відновлювальної лінії в сумі 8659, 19 доларів США у строк до 31.05.2013 року; - сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 1, 41 % за місяць у період з 18 по 22 число кожного місяця; - щомісячно у період сплати надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі згідно Графіку погашення кредиту для погашення заборгованості за Кредитним договором, що включає заборгованість за кредитом, відсотками, винагородою, комісією; - сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3, 00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0, 60 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за проведення додаткового моніторингу, відповідно до умов та строків, передбачених Кредитним договором. Відповідно до ст.. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов"язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом наведених норм цивільного законодавства правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, якщо правочин недійсним не визнавався і його недійсність прямо не встановлена законом, відтак він є чинним і підлягає виконанню. Згідно із п. 5 Договору поруки у випадків невиконання боржником будь-якого зобов"язання, передбаченого п. 1 цього Договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного зобов"язання. Згідно розрахунку заборгованості за кредитно-заставним договором від 03.06.2008 року станом на 29.01.2015 року заборгованість за щомісячними платежами за цим договором у позичальника виникла 21.07.2008 року. Згідно із ч. 2 ст. 54, ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов"язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частинами позики, що залишилася, та сплати процентів. З огляду на це у Банка настає право вимоги від позичальника виконання основного зобов"язання не з моменту закінчення строку дії договору, а з моменту прострочення повернення чергової частини грошових коштів. Згідно із п. 16.1.8 Договору період сплати за цим договором з 18 по 22 число кожного місяця у розмірі 267, 89 доларів США. Таким чином, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд із встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов"язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов"язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов"язання, згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Позивачем під час розгляду справи не було надано належних доказів того, що на адресу [PERSON] та [PERSON] направлялися вимоги Банку про дострокове погашення боргу, а позов було пред"явлено 18.03.2015 року. Відповідно до вимог ст. 553 ЦК України за Договором поруки Поручитель поручається перед Кредитором Боржника за виконання ним свого обов"язку. Поручитель відповідає перед Кредитором за порушення зобов"язань Боржником. Згідно із ст. 554 ЦК України Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, встановлених договором поруки. Частиною 1 статті 598 ЦК України визначено, що зобов"язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема: на вимогу однієї із сторін у випадках, встановлених договором або законом (ч. 2 ст. 598 ЦК України); виконанням (ст. 599 ЦК України); переданням відступного (ст. 600 ЦК України); зарахуванням (ст. 601 ЦК України); за домовленістю сторін (ст. 604 ЦК України); прощенням боргу (ст. 605 ЦК України); поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606 ЦК України); неможливістю виконання (ст. 607 ЦК України); смертю фізичної особи (ст. 608 ЦК України); ліквідацією юридичної особи (ст. 609 ЦК України). Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов"язання не пред"явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов"язання не встановлений або встановлений моментом пред"явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред"явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30.03.2012 року пред"явлення вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред"явлення до нього позову. При цьому в разі пред"явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов"язання. Враховуючи те, що з 21.07.2008 року у [PERSON] виникла заборгованість за щомісячними платежами, доказів направлення вимоги про дострокове погашення боргу поручителю надано не було, а позов пред"явлено лише 18.03.20915 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України, договори поруки, укладені 03.06.2008 року, є припиненими. Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved