Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначає, що з відповідачем перебувала в шлюбі з 21 жовтня 2006року до 17 жовтня 2008року. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] народження. Після розлучення з відповідачем вихованням та утриманням сина займалась вона. Син мешкає з нею за адресою [ADDRESS]. [PERSON] навчається в 2 Б класі ЗОШ №12 м.Дружківки. Вчиться добре. В квартирі він має усі необхідні умови для розвитку і виховання. Вона працює спеціалістом по матеріальному постачанню в ТОВ "Гідропневмоапарат" м.Дружківки, отримує заробітну плату в розмірі 2000грн. В той же час відповідач по справі не має постійного місця праці, знаходиться на обліку в центрі зайнятості. Пенсію не отримує. Відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання сина, але злісно ухиляється від сплати аліментів, за що відносно нього відкрито кримінальне провадження за ст. 164 ч. 1 КК України. Заборгованість по сплаті аліментів на 31.01.2015року становить 44 056,13грн. Позбавлення батьківських прав [PERSON] їй необхідно в зв"язку з тим, що відповідач не виконує своїх батьківських обов"язків по утриманню і вихованню дитини і щоб відповідач в майбутньому не мав вимог до її сина. Просить позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] В судовому засіданні позивач підтримала свої вимоги. Пояснила, що після розірвання шлюбу з відповідачем вона одна займається вихованням та утриманням сина, без участі батька дитини. На її неодноразові прохання забрати дитину зі школи, позитивної відповіді не отримувала. Відповідач не приділяє уваги дитині, не приймає участі в його житті, взагалі не цікавиться його життям. Ухилявся від його утримання, за що був засуджений вироком суду. Більш того, вважає, що відповідач не хвилюється за небезпеку життя дитини. В літку 2014року, коли в місті були воєнні події, вона бажала вивезти дитину за межі України, а відповідач не надав їй дозвіл на вивіз дитини. На теперішній час вона фактично перебуває в шлюбних відносинах з іншим чоловіком, який приділяє увагу її дитині, піклується про нього, і між ними склалися дружні стосунки. Дитина не бажає зустрічатися і спілкуватися з батьком. Вона просить позбавити батьквіських прав відповідача, оскільки вважає, що він не виконує свої батьківські обов"язки, також для того, щоб не просити у нього дозвіл на вивіз дитини, а також щоб батько дитини не мав можливості пред"явити до повнолітнього сина вимогу щодо його утримання. Відповідач позовні вимоги не визнав. Пояснив, що з лютого 2013 року по червень 2014року він фактично мешкав в м.Києві, оскільки працював в цьому місті. До від"їзду в м.Києв, він спілкувався з дитиною, вони разом гуляли по місту, ходили по магазинам, він купував йому іграшки. Відносини з сином були дружні. Дійсно, коли він поїхав до Києва, їхнє спілкування обмежувалося тільки розмовою по телефону. При цьому позивачка перешкоджала йому спілкуватися з сином по телефону. Перебуваючи в м.Києві, до нього звернулася мати дитини і просила надати їй дозвіл на вивіз дитини за межі України. Він не заперечував, попросив її надіслати документи через "Нову пошту". Після отримання документів поштою подзвонив їй і бажав розповісти , що документи отримав, для чого подзвонив їй по телефону. Але замість неї , в телефоні почув чоловічий голос, який йому почав загрожувати, ображати і вимагати не дзвонити їй більше. Він був цим здивований, оскільки не втручався в особисте життя позивачки після розлучення, тому і повідомив , що дозвіл на вивіз дитини не дасть. Коли він повернувся до міста Дружківка в червні 2014року, позивачка та її співмешканець знову просили надати їй дозвіл на вивіз дитини, обгрутовуючи, тим що місто почнуть обстрелювати, і необхідно виїзжати до Росії. Він не бачив такої загрози і не бажав, щоб дитину вивозили до Росії. Після його відмови в надані дозволу, позивачка загрожувала йому засудженням. Налідком цього стало порушення кримінальної справи відносно нього. Повернувшись з Києва, він привіз дитині подарунок - велосипед. На теперішній час він має дуже нездоровий стан здоров"я, оскільки в 2004році отримав травму з багатьма переломами, які на даний час впливають на його стан. Він втрачає слух і йому дійсно важко спілкуватися з дитиною. Протягом 2012року він сплачував аліменти на руки позивачу і не брав у неї розписок, оскільки довіряв. В 2013році він по можливості надсилав їй кошти, частково квитанції збереглися, тому його борг складає не 44 000, як стверджує позивач. Крім того вважає, що державним виконавцем нарахована заборгованість без врахування того, що він працював в м.Києві, а йому нарахували борг за середнім заробітком м.Дружківка. Через тяжкий матеріальний стан, він не має можливості обстежитися в повному обсязі , що перешкоджає йому в оформленні групи інвалідності. Він любить свою дитину, а небажання дитини спілкуватися з ним, є впливом матері на дитину. Він не дозволить ніколи, щоб дитина носила чуже прізвище. Представник органу опіки та піклування Штагер І.В. підтримала висновок органу опіки про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина [PERSON], оскільки вважає, що відповідач не виконує батьківські обов"язки щодо сина. Прокурор також вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки на його думку відповідач не виконує батьківські обов"язки відносно сина [PERSON] Дослідивши докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити. Згідно із ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що сторони по справі є батьками малолітнього [PERSON], [INFO] народження. Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Дитина проживає разом з матір"ю по [ADDRESS] (а.с.6,7,9) Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пп. 15,16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (з послідуючими змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ч.1ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Позивач на підтвердження своїх доводів посилається на характеристику з місця її роботи, довідку про склад сім"ї, характеристику дитини, Акт обстеження житлово побутових умов учня 2-б класу [PERSON] (а.с.8-11). Але на думку суду дані докази не містять відомостей щодо невиконання батьківських обобв"язків відповідачем. Позивач посилається на розрахунок заборгованості по аліментам від 29 січня 2015року , згідно якому за відповідачем лічиться заборгованість по аліментам в сумі 44 056,13грн (а.с.14), але як встановлено в судовому засіданні відповідач частково сплачував аліменти на користь позивача на утримання сина в 2013році і станом на 18 лютого 2015року має заборгованість в сумі 40 690,19грн (а.с.40). Також судом встановлено, що на даний час відповідач здійснює погашення заборгованості, оскільки згідно довідки Дружківського центру зайнятості (а.с.43) із допомоги по безробіттю утримуються аліменти. Позивач також не заперечує , що отримує на даний час аліменти з центра зайнятості. Позивач як на доказ посилається на інформацію директора школи (а.с.23), згідно якої батько [PERSON] з сім"єю не проживає. Зі слів матері, стосунки не підтримує, сином не цікавиться, ніколи не пропонував свою допомогу. На прохання матері забрати дитину зі школи, допомогти у матеріальному забезпеченні сина відмовлявся. Тобто характеристика батька - відповідача по справі надана зі слів позивача, яка зацікавлена в розгляді справи на її користь, тому суд критично ставиться до змісту такої характеристики. В інформації також зазначається, що відповідач батьківські збори не відвідував, контакту з вчителем не підтримував. Але суд вважає, що така обставина не може бути підставою для його позбавлення батьківських прав. Згідно цієїж інформації вбачається, що в березні 2015року на перерві батько з"явився у клас з бажанням поспілкуватися з сином. Спілкування відбулося протягом 5 хвилин, було очевидним, що дитина не мала бажання спілкуватися, відчувалося відчуженість хлопця від батька. Суд вважає, що така обставина також не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. В судовому засіданні встановлено, що відповідач більше року перебував в ішому місті на роботі, позивач не заперечує цей факт. Суд, вважає, що за цей час дитина могла відвикнути від батька, і потрібен час для налогодження стосунків дитини та батька. В судовому засіданні дитина [PERSON] пояснив, що він проживає з мамою, дідусем, та дядькою Андрієм. Раніше він спілкувався з батьком, він приходив до нього до дому, вони разом ходили по магазинам, він купував йому сладощі, іграшки. Купував йому трансформер. Також він спілкувався з батьком по телефону, потім батько перестав дзвонити. На день народження в цьому році батько не приходив, не вітав його, подарунок не подарував. Він на нього обідився. Батько приходив до нього в школу, пропонував з ним підти, але дозволу мами на це не було, тому він не забажав з ним нікуди йти. Він не дуже любить батька. Аналізуючи пояснення дитини, суд приходить до висновку, що між батьком та дитиною існували дружні стосунки до відповідного часу, і як пояснююэ відповідач, це було до його від"їзду до м. Києва. Перебуваючи в Києві, відповідач намагався дзвонити , спілкуватися з дитиною, іноді це відбувалося, а потім позивачка взагалі заборонила йому дзвонити дитині. Позивачка підтвердила в судовому засіданні , що вона перешкоджала спілкуванню дитини по телефону. Тобто за час перебування відповідача в іншому місті зв"язок з дитиною був втрачений і цьому також сприяли дії позивачки, яка не бажала, щоб дитина спілкувалася з батьком по телефону. Факт того, що відповідач не дає згоди на вивіз сина за межі України, ним не заперечується, але це не є підставою для позбавлення його батьківських прав. Позивачка стверджує, що не надавши згоду, відповідач позбавив її можливості оздоровити дитину, створити йому небезпечні умови. При цьому вона мала права звернення до суду з вимогою про надання дозволу на вивіз дитини без згоди батька, але цим правом позивачка не скористалася і відповідно також несприяла в оздоровленні дитини, якщо в неї була така можливість. Позивач стверджує, що відповідач ухилявся від виконання свого обов"язку щодо утримання дитини, за що був покараний вироком суд (а.с.49-51). Суд вважає, що наявність вироку суду про притягнення особи до кримінальної відповідальності за ухилення від сплати аліментів на утримання дитини, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідач щиро розкаявся в тому, що виникла така заборгованість по аліментам, він вже відбув покарання за вироком суду і на даний час здійснює заходи щодо погашення цієї заборгованості. Згідно висновку органу опіки та піклування Дружківської міської ради (а.с.34) орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно до сина [PERSON] Але суд не погоджується з висновком органу опіки, оскільки вважає, що при його складанні не в повному обсязі з"ясовані всі обставини справи. У висновку зазначено, що з 2008року [PERSON] не приймає участі у вихованні сина, матеріальної допомоги на утримання не надає, в той час, як в судовому засіданні встановлено, що спілкування з дитиною відбувалося до від"їзду відповідача до м.Києва. Також з розрахунку заборгованості по аліментам вбачається, що заборгованість у [PERSON] виникла по алімента з 2012року, а не з 2008року. Суд вважає, що вказаний висновок суперечать вимогам законодавства, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Втім питання щодо ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків органом опіки та піклування раніше взагалі не розглядались і заходів впливу до нього не приймалось. Висновок не містить обґрунтування доцільності такого рішення з точки зору позитивного впливу на малолітнього сина [PERSON] Згідно характеристи з місця проживання (а.с.69) відповідач характеризується позитивно. Позивачем не надано жодних беззаперечних доказів ухилення відповідача [PERSON] від виконання батьківських обов»язків відносно сина [PERSON] Судом не встановлено винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїх батьківських обов»язків. Враховуючи, що під час судового розгляду належних та допустимих доказів, які б свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків та його винної поведінки позивачем надано не було, і такі обставини судом не встановлені, а також приймаючи до уваги позицію відповідача, який бажає приймати участь у вихованні сина, суд вважає, що позбавлення його батьківських прав є недоцільним та таким, що не буде відповідати інтересам дитини, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed