Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 21.07.2014 року між ними був укладений договір безпроцентної позики, відповідно до умов якого він передав відповідачу [PERSON] у власність грошові кошти у розмірі 2 000, 00 доларів США, які той зобов"язався йому повернути до 30 серпня 2014 року про що написав відповідну розписку. Однак до цього часу позичальник вищевказані грошові кошти не повернув, чим взяті на себе зобов'язання не виконав, на неодноразові звернення щодо повернення боргу не відреагував, у зв'язку з чим просить стягнути суму боргу з відповідача в судовому порядку. Представником позивача в подальшому було уточнено позовні вимоги, шляхом подачі до суду заяви про збільшення позовних вимог, згідно якої просить стягнути з відповідача борг у розмірі 2 000 доларів США та суму 3 % річних від простроченої суми за період з 30.08.2014 по 31.08.2015 року у розмірі 60, 23 доларів США за курсом НБУ на день ухвалення рішення судом. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити у повному обсязі з підстав в ньому зазначених. Відповідач у судове засідання 22.07.2015 року не з'явився, письмово просив розгляд справи перенести у зв"язку із своїм службовим відрядженням. В судовому засіданні 15.09.2015 року відповідач просив розгляд справи перенести задля ознайомлення із збільшенням розміру позовних вимог. У судове засідання 02.10.2015 року не з'явився, письмово просив розгляд справи перенести у зв"язку із його викликом як свідка до органів слідства. 09.10.2015 року відповідач у судове засідання не з'явився повторно, про час та місце слухання справи повідомлений, у розумінні статті 74 ЦПК України, належним чином, зокрема через направлення судової повістки в електронній формі за допомогою SMS-повідомлення, яку згідно довідки про доставку SMS було отримано 02.10.2015 року о 12 год. 05 хв. 35 сек., як це передбачено ч. 6 ст. 74 ЦПК України, з огляду на, що суд вважає за можливе слухати справу у його відсутність за наявними у справі доказами. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 21.07.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у простій письмовій формі, відповідно до якого позивач передав відповідачу у власність грошові кошти у розмірі 2000 доларів США, які [PERSON] зобов"язався повернути [PERSON] до 30 серпня 2014 року, що підтверджується відповідною розпискою. Копія такої розписки, яка звірялася з наданим у судовому засіданні позивачем оригіналом, міститься в матеріалах справи. З"ясовано, що [PERSON] свої зобов"язання по поверненню [PERSON] позики у розмірі 2000 доларів США не виконав, про що свідчить оригінал такої розписки, який надавався суду для огляду, враховуючи і те, що доказів зворотьному суду надано не було. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Така ж позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року за № 6-63цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов"язковою для всіх суб"єктів владних повноважень та для всіх судів України. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Оскільки, вбачається, що до цього часу позичальник не повернув позикодавцеві позику, тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на вищевикладене та встановлене, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача трьох відсотків річних підлягають задоволенню, однак за період починаючи з 31.08.2014 року, оскільки згідно розписки, боржник зобов'язався повернути позивачу кошти до 30.08.2014 року, тобто за період з 31.08.2014 по 31.08.2015 року у розмірі 1 280, 90 грн., оскільки такі відповідають нормам матеріального права, які регулюють вказані відносини та фактичним встановленим обставинам по справі. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Оскільки позивач просить стягнути з відповідача борг за договором позики в доларах США, тому така заборгованість має вказуватись з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення 21,29 грн. Тому загалом з відповідача підлягає стягненню заборгованість за договором позики, що складає 2 000 (дві тисячі) доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день розгляду справи становить 42 580 (сорок дві тисячі п'ятсот вісімдесят) грн. та 3 % річних за період з 31.08.2014 року по 31.08.2015 року в сумі 1 280, 90 грн.. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так як судом задоволено позовні вимоги майнового характеру на загальну суму 43 860 грн., з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 305 (триста п'ять) грн. 81 коп., а сума судового збору у розмірі 132, 79 підлягає стягненню з відповідача на користь держави, що відповідає пропорційності задоволеним вимогам та здійсненим судовим витратам.

Outcome: partial