Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

позивач 05.02.2021 звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 22138,82 гривень. Заявлені вимоги мотивовані тим, що днем звільнення є 18 травня 2020, а днем фактичного розрахунку є 12.10.2020. Згідно довідки про середню заробітну плату, яка походить від відповідача, середній заробіток позивача складає 214,94 грн. Кількість робочих днів у періоді із 18.05.2020 по 12.10.2020 становить 103 робочі дні, тому до стягнення підлягає середній заробіток в сумі 22138,82 грн (103 х214,94). Також позивачем самостійно сплачено судовий збір в сумі 908 гривень, який підлягає компенсації на користь позивача відповідачем. Крім того, позивач просить поновити строк звернення з позовом до суду, оскільки недоліки першого позову допущені через незабезпечення роботодавцем відповіді на запит Позивача. На виконання ухвали суду про залишення позову без руху, недоліки позовної заяви усунуто (а.с.14-18) та відкрито 15.02.2021 року спрощене провадження. 09.03.2021 в суді зареєстровано відзив відповідача на подану позовну заяву (а.с.26-30), зі змісту якого вбачається, що відповідач частково визнає позовні вимоги, та просить застосувати позовну давність щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати і відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач зазначає, що, дійсно, повний розрахунок з позивачем належних йому від підприємства сум здійснено 12.10.2020. Вимога про стягнення з Відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, є трудовим спором. Згідно частини 1 статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк, коли він дізнався про порушення свого права. Із 13.10.2020 розпочався перебіг такого строку, однак позов до визначеного відповідача позивач пред"явив 05.02.2021. За ч.4 ст. 267 ЦПК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім того, наказом № 30 від 02.07.2019 «Про затвердження графіків робочих та вихідних днів при скороченому робочому тижні» визначено, що з 03.07.2019 для всіх працівників філії «Городнянський райавтодор» встановлено неповний робочий тиждень, а оплата праці проводиться за фактично відпрацьований час, згідно табелів обліку робочого часу. Тому робота структурного підрозділу, в якому працював Позивач здійснювалась для всіх працівників в умовах неповного робочого тижня. У день звільнення працівник не працював, тому за нормою статті 116 КЗпП України суми мають бути сплачені не пізніше наступного дня після пред"явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Підприємством отримано вимогу Позивача 09.10.2020, а 12.10.2020 року проведено з Позивачем остаточний розрахунок. Одночасно у відзиві заявлено клопотання про розгляд справи з викликом сторін і про витребування довідки про розмір отриманої Позивачем допомоги по безробіттю з 19.05.2020. 16.03.2021 надійшла відповідь на відзив від позивача (а.с. 37-39), зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просить позов задовольнити та наполягає на поновленні строку позовної давності. Зазначає, шо філія виступала роботодавцем. Звернувшись до філії через представника з метою підготовки позову, стороні позивача не було надано відповідь, що така не є юридичною особою, а судом 22 січня 2021 року (справа № 732/1771/20) було відмовлено у позові, через те, що філія «Городнянський райавтодор» Дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» ВАТ Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» не набула прав відповідача у спорі. Розрахунок заборгованості середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 22138,82 грн є незмінним. Згідно ст. 47 КЗпП України провести розрахунок з працівником - це обов"язок роботодавця, виконання якого не залежить від того чи подав працівник вимогу про повний розрахунок, хоч і не працював в день звільнення. Розрахунок проводиться шляхом перерахування на розрахунковий рахунок у банківську установу. У випадку правовідносин сторін визначальним є наступні обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Клопотання щодо перевірки сум отримуваної допомоги по безробіттю Позивача, на думку сторони Позивача, є таким що не може бути задоволено, оскільки відповідач помилково ототожнює поняття «оплати за час вимушеного прогулу» з « відповідальністю роботодавця за затримку розрахунку при звільненні», яка є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці. У запереченнях у відповідь на пояснення на відзив (а.с.42-45) представник відповідача зазначає, що Позивачу були доступні відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань, які містяться у відкритому доступі, де чітко зазначено, що за Типом відокремленого підрозділу «Городнянський райавтодор» являється філією, яка належить до юридичної особи - дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», а саме підприємство не може мати у своєму складі інших юридичних осіб. Таким чином, готуючи позовну заяву до особи, яка не може бути Відповідачем у справі, в межах встановлених строків позовної давності, Позивач та його представник не були обмежені у строку чи позбавлені права і можливостей належним чином підготувати позов та звернутися з ним до юридичної особи- Відповідача, оскільки останнього можливо було встановити із відкритих джерел інформації, знаючи та дотримуючись вимог діючого законодавства. Зазначена у відповіді на відзив виправдувальна поведінка з боку Позивача, не може вважатись допустимою, оскільки принцип змагальності сторін полягає не тільки в обов"язку учасника довести свої вимоги у встановлений законом спосіб та строк, але і у використанні Відповідачем, як іншою стороною, на свою користь помилок другого учасника судового процесу, що повною мірою узгоджується з приписами ч.4 ст. 12 ЦПК України. Стаття 47 КЗпП України прямо відсилає до статті 116 КЗпП України, тобто не пізніше наступного дня після пред"явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. А відповідно до ст. 68 Конституції України, незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Ухвалою від 18.03.2021 з огляду на те, що характер спірних правовідносин і предмет позову не відповідають критеріям, визначеним ч.6 ст. 279 ЦПК України та не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін, у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи з викликом сторін і про витребування довідки про розмір отриманої Позивачем допомоги по безробіттю з 19.05.2020 відмовлено (а.с.40-41) За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, встановивщи правовідносини сторін, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, враховуючи вимоги і заперечення сторін, визначившись із правовою нормою, що підлягає застосуванню, приходить до наступного висновку. Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Відповідно до частини третьої ст. 94 КЗпП України, питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захист визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Згідно положень частини другої ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевою (регіональними) угодами. Судом встановлено, що наказом № 7 від 15.05.2020 Позивача було звільнено з роботи за згодою сторін за п.1 ст. 36 КЗпП України з 18.05.2020 року. Запис про звільнення занесений до трудової книжки позивача серії [NUMBER] 18.05.2020 року за наказом № 7 від 15.05.2020 (а.с.6). Заява-вимога про розрахунок скерована Позивачем роботодавцю 09.10.2020 (а.с.10). За змістом наявної в матеріалах справи довідки про дату остаточного розрахунку від 24.12.2020 (а.с.7) датою остаточного розрахунку роботодавця з Позивачем є 12 жовтня 2020 року. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Згідно ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач визнає позовні вимоги позивача в частині того, що остаточний розрахунок був проведений з Позивачем 12 жовтня 2020 року. Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За змістом ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та просить відмовити у задоволенні таких вимог посилаючись, в тому числі, на пропущення без поважних причин позивачем строку звернення до суду із відповідними позовними вимогами, що передбачені ст. 233 КЗпП України, отже відповідач просить суд застосувати до вказаних позовних вимог наслідки спливу строку позовної давності. Така позиція сторони відповідача узгоджується із законодавством. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Таке поняття заробітної плати, передбачене і у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить. Натомість вимога про оплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, після фактичної оплати відповідних сум заробітної плати не є спором про оплату праці. З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п.20, 25 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» N 13 від 24.12.99 р., вбачається. Що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. З рішення Конституційного Суду України у рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012 вбачається, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, враховуючи, що позов вперше був поданий позивачем із недоліками, тобто до філії, яка не може бути відповідачем, а ВС однозначно підкреслює, що якщо особа неправильно подала позовну заяву, або подала цю заяву з недодержанням правил підсудності, то варіантів щодо строку давності немає. В такому випадку цей строк не переривається, не зупиняється та не поновлюється, оскільки неправильне подання позовної заяви не є поважною причиною. Поновлення судом строку позовної давності без обгрунтованої підстави є протиправним та порушує право на справедливий суд (ЕСПЛ, ст. 6 Конвеції про захист прав людини і основоположних свобод), оскільки створює уявлення про прихильне ставлення до позиача, всупереч принципу змагальності. За таких підстав, дотримаючись принципу рівності сторін, у задоволенні клопотання позивача про поновлення строку позовної давності слід відмовити. Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальної дії. Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. КЦС ВС зауважив, що встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (постанова від 02.12.2020 у справі № 751/1198/18).

Outcome: dismissed