Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з цим позовом, в якому зазначила, що з червня 2005 року вона почала проживати разом з [PERSON] без реєстрації шлюбу. В подальшому 21 липня 2009 року між ними було зареєстровано шлюб. Під час шлюбу вони проживали в належному [PERSON] будинку по [ADDRESS]. Крім цього, в користуванні [PERSON] та [PERSON] знаходився автомобіль ЗАЗ 1103 08, реєстраційний номер [NUMBER], який належав дочці [PERSON] - [PERSON]. В подальшому вони вирішили продати цей автомобіль і придбати новий. Оскільки [PERSON] перебувала на пільговій черзі в органах соціального захисту для отримання автомобіля з ручним керуванням як інвалід другої групи, то з [PERSON] вони розірвали шлюб, а новий автомобіль зареєстрували на [PERSON]. Таким чином шлюб було розірвано 7 лютого 2013 року з формальних підстав, адже [PERSON] та [PERSON] продовжували проживати разом однією сім'єю як чоловік і жінка до 30 грудня 2015 року. В період з червня 2005 року по 30 грудня 2015 року за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] було придбано автомобіль марки «Peugeot Partner», 2007 року випуску, держаний номерний знак [NUMBER] та автомобільний причіп «КАМА -500 СЛУЧ» державний номерний знак [NUMBER], які зареєстровані на [PERSON]. Позивач просила поділити вищевказаний автомобіль та причеп між нею та [PERSON] (а.с.1-2, том 1). Позивач [PERSON] 7 вересня 2016 року збільшила свої позовні вимоги і просила суд встановити факт її проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з червня 2005 року по 20 липня 2009 року, та з 7 лютого 2013 року по 30 грудня 2013 року; визнати за нею право спільної сумісної власності на автомобіль «Peugeot Partner», 2007 року випуску, держаний номерний знак [NUMBER] та автомобільний причіп «КАМА -500 СЛУЧ» державний номерний знак [NUMBER]; поділити вищевказаний автомобіль та причеп між нею та [PERSON] (а.с.14-17, том 1). Відповідач [PERSON] 22 листопада 2016 року звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому вказав, що позов [PERSON] не визнає. Підтвердив, що 21 липня 2009 року він з [PERSON] зареєстрував шлюб і саме з цього часу почав проживати з нею. Оскільки спільне життя з [PERSON] не склалося, то вони 7 лютого 2013 року розірвали шлюб. Після розірвання шлюбу, у зв'язку з тим, що [PERSON] проживала одна в будинку, вона запропонувала здати [PERSON] в оренду одну з кімнат в будинку за 1000 грн щомісячно, на що [PERSON] погодився. Спільного господарства з [PERSON] після розірвання шлюбу він не вів, у кожного був свій бюджет. 30 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] виник конфлікт, який перейшов у бійку. Після цього [PERSON] повідомила, що більше не буде надавати [PERSON] житло в оренду. За час шлюбу з [PERSON] було придбано таке майно: холодильник, вартістю 3000 грн, холодильна камера, вартістю 5000 грн, газова плита, вартістю 3000 грн, пральна машина LG, вартістю 5000 грн, телевізор Sony, вартістю 1500 грн, електродриль «Shtern», вартістю 1000 грн, електрофен побутовий DWT, вартістю 850 грн, болгарка DWT, вартістю 1400 грн, болгарка вартістю 1200 грн, бензопила «GoodLook», вартістю 1800 грн, супутникова антена, вартістю 850 грн, пилосос, вартістю 1300 грн, шафа з антресолями в кількості 2 штуки, вартістю 2000 грн, комод, вартістю 850 грн, тумба під телевізор, вартістю 800 грн, двері вхідні, вартістю 2500 грн, вікна металопластикові в кількості 3 штуки, вартістю 6000 грн, плитку кахельну, вартістю 1500 грн, опалювальний котел «Vailant» бувший у використанні, вартістю 2000 грн, металопластикові труби, з'єднання, крани, вартістю 6000 грн, труби згони, крани, вуголки, 7 батарей вартістю 14000 грн. Загальна вартість майна, яке було придбано за час шлюбу складає 61550 грн. Вищевказане майно знаходиться у [PERSON], добровільно поділити його вона відмовляється. [PERSON] просив суд визнати за [PERSON] право власності на вищевказане майно та стягнути з [PERSON] на його користь 30775 грн в рахунок компенсації вартості його частки в спільній сумісній власності майна, яке було придбано ними за час шлюбу (а.с.66-69, том 1). Крім цього, 12 лютого 2018 року від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву [PERSON], в якому він, крім викладеного в зустрічному позові, вказав, що довідки про склад сім'ї, які складені секретарем та депутатом міської ради [PERSON] та додані [PERSON] в якості доказів є сфальсифікованими, оскільки [PERSON], ніколи не звертався до міської ради з питання складання акту обстеження матеріально-побутових умов в будинку, в якому він ніколи не був зареєстрований. Незрозумілим, на думку [PERSON] є те, на підставі чого комісія зробила висновок, що до складу його сім'ї входить дружина [PERSON] та теща [PERSON], оскільки на час складання довідки, а саме 13 лютого 2015 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. Окрім цього, під час розгляду справи в Барському районному суді за позовом [PERSON], до [PERSON] про стягнення грошових коштів було встановлено, що 1 вересня 2013 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 3500 доларів США для придбання спірного автомобіля «Peugeot Partner». Цей автомобіль був придбаний [PERSON] для сина, за його кошти, але зареєстрований на [PERSON] у зв'язку з тим, що у сина були численні заборгованості по кредитним договорам, які він не міг виконати та побоювався, що на цей автомобіль може бути накладено арешт. 11 жовтня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу спірного автомобіля «Peugeot Partner», в результаті чого на даний час власником цього майна є [PERSON]. Просив повністю відмовити в задоволенні первісного позову (а.с.179-181, том 1). Позивач [PERSON] 27 квітня 2018 року звернулася із заявою про збільшення позовних вимог, в якій просила визнати недійсним договір купівлі-продажу 0541/2016/120355 транспортного засобу автомобіля марки «Peugeot Partner», 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER] (колишній д.н.з. [NUMBER]), укладений між [PERSON] та [PERSON] 11 жовтня 2016 року територіальним центром 0541 РСЦ МВС у Вінницькій області; витребувати із незаконного володіння [PERSON] вказаний автомобіль (а.с.208-210, том 1). В подальшому 17 травня 2018 року від [PERSON] надійшла позовна заява в новій редакції, в якій вона просила суд встановити факт її проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з червня 2005 року по 20 липня 2009 року, та з 7 лютого 2013 року по 30 грудня 2013 року; визнати спільною сумісною власностю [PERSON] та [PERSON] автомобіль «Peugeot Partner», 2007 року випуску, держаний номерний знак [NUMBER] та автомобільний причеп «КАМА -500 СЛУЧ» державний номерний знак [NUMBER]; визнати недійсним договір купівлі-продажу 0541/2016/120355 транспортного засобу автомобіля марки «Peugeot Partner», 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER] (колишній д.н.з. [NUMBER]), укладений між [PERSON] та [PERSON] 11 жовтня 2016 року територіальним центром 0541 РСЦ МВС у Вінницькій області; визнати недійсним договір купівлі-продажу 0541/2016/163896 транспортного засобу автомобіля марки «Peugeot Partner», 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER] (колишній д.н.з. [NUMBER]), укладений між [PERSON] та [PERSON] 2 листопада 2016 року територіальним центром 0541 РСЦ МВС у Вінницькій області; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку спірного автомобіля та на 1/2 частку спірного причепа; стягнути з відповідача [PERSON] на її користь 91000 грн, що складає 1/2 частку вартості спірного автомобіля та 4300 грн, що складає 1/2 частку вартості спірного причепа (а.с.215-220, том 1). Від третьої особи [PERSON] 15 серпня 2018 року надійшов відзив на позовну заяву [PERSON], в якому він позов не визнав повністю, вказав, що [PERSON] під час спільного проживання з [PERSON] не працювала, а [PERSON] працював на сезонних роботах, де отримував мінімальну заробітну плату, [PERSON] постійно доводилось їм матеріально допомагати. Твердження [PERSON] про те, що її дочка 13 серпня 2013 року продала належний їй автомобіль ЗАЗ 110308 та дала [PERSON] кошти на придбання спірного автомобіля в розмірі 2300 доларів США є сумнівним з огляду на те, що автомобіль дочки [PERSON] знаходиться під арештом у зв'язку з боргом перед банком «Надра», цей автомобіль до цього часу значиться на праві власності за [PERSON]. Саме через це покупець автомобіля [PERSON] звертався до Барського районного суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу вказаного автомобіля дійсним та звільнення його з-під арешту. В задоволенні цього позову було відмовлено. Зокрема, встановлено, що продаж автомобілю не відбувся, а позов було подано з метою звільнення його з-під арешту. [PERSON] підтвердив обставини, які були викладені [PERSON] в своєму відзиві на позов [PERSON]. Наголосив на тому, що автомобіль був придбаний ним - [PERSON] за власні кошти. Тому просив повністю відмовити в задоволенні позову [PERSON] (а.с.240-244, том 1). В судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] уточнюють свій первісний позов і просять визнати факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 1 червня 2005 року по 20 липня 2009 року, а також з 7 лютого 2013 року по 30 грудня 2015 року; визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] автомобіль "Peugeot Partner" та автомобільний причіп "Кама-500 Случ"; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість 1/2 частини автомобіля "Peugeot Partner", що складає 63225 грн, а також вартість 1/2 частини автомобільного причепу "Кама-500 Случ", що складає 4300 грн, а всього 67525 грн. Зустрічний позов визнають частково. [PERSON] визнає, що холодильну камеру, газову плиту, пральну машину LG, телевізор Sony, електродриль «Shtern», болгарку DWT, болгарку, бензопилу «GoodLook», опалювальний котел «Vailant» бувший у використанні - всього на суму 10915 грн - було придбано нею та [PERSON] в період спільного проживання без реєстрації шлюбу за спільні кошти, погодилася це майно поділити. По суті позову зазначили, що в липні 2013 року [PERSON] та [PERSON] знайшли оголошення про продаж автомобіля за 7000 доларів США в м. Луцьк і вирішили його придбати. Спільних грошей у них були 4700 доларів США, а решту 2300 доларів США надала дочка [PERSON] - [PERSON]. Автомобіль зареєстрували на відповідача [PERSON], зберігали його в гаражі [PERSON]. Після розірвання шлюбу вони проживали разом, вели спільне господарство. Цей факт підтверджується довідкою Барської міської ради, свідками та іншими матеріалами справи. За час спільного проживання [PERSON], та [PERSON] ними було придбано спільне майно, а саме речі, які вказані в зустрічному позові. Тобто вказані відповідачем [PERSON] в зустрічному позові речі були придбані в період з 2013 року по 30 грудня 2015 року. Таким чином підтверджується факт їхнього спільного проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу та ведення ними спільного господарства. Спірний автомобіль перепродувався кілька разів [PERSON] та його сином, однак фактично [PERSON] ним до цього часу користується. Крім викладених позовних вимог, представник позивача також просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у виді витрат на правничу допомогу в сумі 5000 грн. Що стосується зустрічного позову [PERSON], то представник [PERSON] зазначила, що ці вимоги [PERSON] визнає частково. Зокрема, визнає, що холодильна камера відповідно до квитанції вартістю 3115 грн, газова плита, вартістю 2000 грн, телевізор вартістю 2000 грн, вхідні двері були придбані за 2138 грн та котел за 2000 грн в 2008 році - це майно, яке було придбано за час спільного проживання з [PERSON] без реєстрації шлюбу. Меблі: шафа з антресолями, комод, тумба під телевізор, супутникова антена, холодильник «Днепр», металопластикові труби, з'єднання, крани, труби згони, крани, вуголки, 7 батарей - це особиста власність [PERSON], яка була в неї до проживання з [PERSON], тобто до червня 2005 року. Болгарка DWT, вартістю 1400 грн згоріла. Електродриль «Shtern», вартістю 1000 грн, болгарку вартістю 1200 грн та бензопилу «GoodLook» [PERSON] забрав. Про наявність серед спірного майна електрофену DWT [PERSON] нічого невідомо. Пральну машину, вартістю 2400 грн [PERSON] подарувала її мати та дочка на день народження в 2007 році. Крім цього, саме дочка вислала [PERSON] гроші на пилосос в сумі 300 грн, який вони з [PERSON] придбали в 2006 році, однак на даний час він не працює. Металопластикові вікна, плитку кахельну [PERSON] особисто купувала в липні-серпні 2017 року, тобто в період, коли вже не проживала з [PERSON]. Окремо зазначила, що телевізор [PERSON] забрав. Відповідач-позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, 25 вересня 2018 року від нього надійшла заява, в якій він повністю не визнав первісний позов та підтримав заявлений ним зустрічний позов. Просив розгляд справи проводити без його участі та участі його представника [PERSON] (а.с.24, том 2). Третя особа по зустрічному позову [PERSON] в судове засідання не з'явився. 26 вересня 2018 року подав заяву, в якій повністю не визнав первісний позов, просив відмовити в його задоволенні з огляду на викладені у відзиві обставини. Просив розгляд справи проводити без його участі та участі його представника [PERSON] (а.с.26, том 2). Ухвалою судді Барського районного суду від 29 серпня 2016 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху (а.с.13, том 1). Ухвалою судді Барського районного суду від 19 вересня 2016 року було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права спільної сумісної власності та поділ майна (а.с.20, том 1). Ухвалою судді Барського районного суду від 19 вересня 2016 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на автомобіль марки «Peugeot Partner», 2007 року випуску, держаний номерний знак [NUMBER] та автомобільний причіп «КАМА -500 СЛУЧ» державний номерний знак [NUMBER] (а.с.21-22, том 1). Ухвалою Барського районного суду від 1 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду (а.с.42, том 1). Ухвалою Барського районного суду від 22 листопада 2016 року зустрічну позовну заяву [PERSON] залишено без руху (а.с.59, том 1). Ухвалою Барського районного суду від 28 листопада 2016 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна прийнято спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права спільної сумісної власності та поділ майна (а.с.70, том 1). Ухвалою Барського районного суду від 24 лютого 2017 року задоволено заяву [PERSON] про відвід головуючого судді Питель О.В., справу передано на автоматизований розподіл (а.с.86-87, том 1). Ухвалою судді Барського районного суду Хитрука В.М. від 28 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду (а.с.89, том 1). Ухвалою Барського районного суду від 20 березня 2017 року задоволено заяву [PERSON] про відвід головуючого судді Хитрука В.М. (а.с.101-102, том 1). Ухвалою Барського районного суду від 18 травня 2017 року до участі справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучено [PERSON] (а.с.117, том 1). Ухвалою Барського районного суду від 13 грудня 2017 року було задоволено заяву про самовідвід головуючого судді Єрмічової В.В. в розгляді цієї справи (а.с.157-158, том 1). Ухвалою судді Жмеринського міськрайонного суду від 26 січня 2018 року відкрито провадження у справі [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права спільної сумісної власності і поділ майна та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON]) про поділ спільного майна подружжя, згідно з нормами ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року (а.с.172, том 1). Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 28 серпня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 2 жовтня 2018 року (а.с.16, том 2). Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 2 жовтня 2018 року у зв'язку з відмовою позивача від частини позовних вимог, а саме від вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірного автомобіля, провадження у справі було закрито. Продовжено розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання факту проживання однієї сім'єю, визнання права спільної власності на майно, поділ спільного майна подружжя, та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] - про поділ спільного майна подружжя (а.с.28, том 2). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснює, що він є сусідом [PERSON], знає її колишнього чоловіка [PERSON]. Підтверджує, що [PERSON] з [PERSON] проживали разом по [ADDRESS] однією сім'єю, вели спільне господарство. Він зі своєю дружиною були в них на вечері, коли в 2005 році влітку, а саме в червні, вони зійшлися. Розійшлися перед Новим Роком в 2015 році. Свідкові відомо, що якийсь час вони були в зареєстрованому шлюбі. Однак навіть після розірвання шлюбу вони продовжували проживати разом. Чому розірвали шлюб, свідку не відомо. Сварок між ними не було, тільки в 2015 році, коли вони розійшлися. В жовтні 2013 році [PERSON] та [PERSON] разом приходили до [PERSON] на святкування річниці весілля його батьків. В [PERSON] до червня 2005 році було все : і хата, і меблі. Разом [PERSON] з [PERSON] купили автомобіль «Славуту» в 2007 році, цей автомобіль діти пригнали з Миколаївської області. Потім вони цей автомобіль продали і в 2013 році придбали бувший у використанні автомобіль «Пежо», який зберігали в гаражі аж до того часу, поки не прийшов державний виконавець і не вилучив його. Мати [PERSON] проживає окремо. Свідкові не відомо, що трапилось в 2015 році між ними, знає тільки, що була бійка. У свідка не було сумнів, що [PERSON] та [PERSON] одна сім'я. Причеп був ними придбаний після купівлі автомобіля «Славута». За його допомогою вони збирали городину. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснює, що він рідний брат [PERSON]. Підтверджує, що з [PERSON] [PERSON] почала проживати з червня 2005 року. В 2015 році вони розійшлися, [PERSON] побив його сестру. До того, як [PERSON] прийшов до сестри жити, [PERSON] проживала в належному їй будинку по [ADDRESS]. Це її будинок, там було все - меблі, техніка. У [PERSON] були тільки його особисті речі. Придбали за час спільного проживання автомобіль «Славута». Пізніше продали його і купили іномарку. Автомобіль тримали в гаражі. Керував автомобілем [PERSON]. Періоду, що вони не проживали разом однією сім'єю, не було. Жили як сім'я, вели спільне господарство. Причеп купили, ще коли був старий автомобіль. Заслухавши позивача по первісному позову та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. Відповідно до копії довідки виконавчого комітету Барської міської ради від 13 лютого 2015 року №193, яка була видана [PERSON], останній проживав без реєстрації по [ADDRESS]. До складу його сім'ї входять дружина - [PERSON] та теща [PERSON] (а.с.4 том 1). Згідно з копією акту обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] від 13 лютого 2015 року останній проживав без реєстрації по [ADDRESS]. Його дружина [PERSON] та теща [PERSON] зареєстровані та проживають також за цією ж адресою (а.с.5, том 1). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований 21 липня 2009 року (а.с.6, том 1). Згідно з копією свідоцтва про розірвання шлюбу, [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб 7 лютого 2013 року (а.с.7, том 1). Відповідно до копії посвідчення серії [NUMBER] [PERSON], є інвалідом другої групи загального захворювання (а.с.8, том 1). Згідно з інформацією Барської міської ради від 15 вересня 2016 [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] (а.с.19, том 1). Відповідно до копії полісу №АС/4144453 [PERSON] 22 серпня 2014 року застрахував свою цивільну-правову відповідальність під час дорожньо-транспортної пригоди, яка може трапитись за участю транспортного засобу марки «Peugeot Partner», 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER] (а.с.39, том 1). Згідно з копією договору купівлі-продажу 0541/2016/120355 від 11 жовтня 2016 року [PERSON] продав [PERSON] вищевказаний автомобіль «Peugeot Partner» (а.с.48, том 1). Відповідно до копії рішення Барського районного суду від 4 жовтня 2016 року позов [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - [PERSON] про стягнення грошових коштів, визнання права власності на автомобіль було задоволено частково. Вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 93860 грн, тобто суму яка була взята в борг для придбання спірного автомобіля (а.с.49, том 1). Згідно з постановою від 29 листопада 2016 головного державного виконавця Барського районного відділу державної виконавчої служби про закінчення виконавчого провадження на виконання ухвали судді Барського районного суду від 19 вересня 2016 року про забезпечення позову, накладено арешт на автомобіль марки «Peugeot Partner», 2007 року випуску, держаний номерний знак [NUMBER] та автомобільний причіп «КАМА -500 СЛУЧ» державний номерний знак [NUMBER] (а.с.95, том 1). Відповідно до копії інформації регіонального сервісного центру у Вінницькій області від 22 травня 2017 року, транспортний засіб КАМА-500 СЛУЧ причіп 2008 року випуску р.н. [NUMBER] зареєстрований за [PERSON], ухвалою Барського районного суду від 18 березня 2016 року на нього накладено арешт; на підставі виконавчого листа №125/188/16-ц, виданого Барським РВ ДВС 7 вересня 2016 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження на цей транспортний засіб. Ухвалою Барського районного суду від 18 березня 2016 року було накладено арешт на транспортний засіб марки «Peugeot Partner», 2007 року випуску, білого кольору, державний номерний знак [NUMBER], на підставі ухвали Барського районного суду від 7 жовтня 2016 року арешт було знято. Транспортний засіб був двічі перереєстрований. На даний час власником його є [PERSON] (а.с.221, том 1). До цього листа було додано копії з облікових карток транспортних засобів, які підтверджують обставини, які викладені в листі (а.с.222-227, том 1). Згідно з копією рішення Барського районного суду від 17 січня 2017 року було відмовлено в задоволенні позову про визнання дійсним договору купівлі-продажу автомобіля ЗАЗ 1103 08, р.н. [NUMBER], укладеного між громадянином [PERSON] та [PERSON] (а.с.245-246, том 1). Зокрема цим рішенням встановлено, що такий договір не був укладений, автомобіль зареєстровано за [PERSON], дія довіреності яку остання видала [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користування та розпорядження цим автомобілем закінчилась в 2012 році. Відповідно до копій накладних та рахунків, третя особа [PERSON], оплатив ремонт спірного автомобіля «Peugeot Partner» у вересні 2013 році (а.с.1, 2, 3 том 2). Згідно з копією угоди від 29 серпня 2008 року №1083, [PERSON] замовила виготовлення металопластикові вікна та двері в кількості 1 шт. на суму 2138 грн (а.с.8 том 2). Відповідно до накладної від 9 жовтня 2017 року за металопластикові конструкції [PERSON] сплатила 4750 грн (а.с.9 том 2). Згідно з копією гарантійного талону пилосос було придбано 4 березня 2006 року, ціна не вказана (а.с.10, том 2). Відповідно до квитанції 20 жовтня 2013 року за суму 3115 грн було придбано холодильну камеру (а.с.11, том 2). Оцінивши вищевказані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд, відповідно до вимог статей 77, 78, 79, 80 ЦПК України, вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, отримані в порядку встановленому законом, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а в своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Підставами первісного та зустрічного позовів є ті фактичні обставини, на яких позивач-відповідач та відповідач-позивач обгрунтовують свої вимоги, а також правові норми, на які вони посилаються в підтвердження своїх вимог. Позивач [PERSON] посилається на те, що вона в період з червня 2005 року по 20 липня 2009 року, та з 7 лютого 2013 року по 30 грудня 2013 року проживала з [PERSON] без реєстрації шлюбу, і в цей період ними було придбано за спільні кошти автомобіль «Peugeot Partner», 2007 року випуску, держаний номерний знак [NUMBER] та автомобільний причеп «КАМА -500 СЛУЧ», державний номерний знак [NUMBER], мотивуючи свої вимоги поняттям за ЦК України спільної сумісної власності, правом її поділу, а також нормами СК України щодо права на майно чоловіка і жінки, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Водночас, відповідач по первісному позову [PERSON] заперечує факт його спільного проживання однією сім'єю з [PERSON] у вищевказані періоди без реєстрації шлюбу, зазначає, що вищевказаний автомобіль «Peugeot Partner», 2007 року випуску, держаний номерний знак [NUMBER] був придбаний за кошти його сина [PERSON] і для нього в період, коли [PERSON] вже розірвав шлюб з [PERSON], тому вважає, що [PERSON] ніякого стосунку до цього майна не має. Крім цього, [PERSON] вважає, що майно, яке було набуте ним та [PERSON] в період зареєстрованого шлюбу є спільною сумісною власністю і підлягає поділу. Предметом первісного позову є встановлення фактів постійного проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без шлюбу в період з червня 2005 року по 20 липня 2009 року, та з 7 лютого 2013 року по 30 грудня 2013 року, а також матеріально-правова вимога [PERSON] до [PERSON] про визнання спільною власністю автомобіля «Peugeot Partner» і автомобільного причепу «КАМА -500 СЛУЧ» та їх поділ. Предметом зустрічного позову є матеріально-правова вимога про визнання майна, набутого під час перебування в шлюбі [PERSON] та [PERSON], спільною сумісною власністю та стягнення на користь [PERSON] компенсації 1/2 частини його вартості. Вказаний спір регулюється положеннями Цивільного та Сімейного кодексів України. Сімейне законодавство, а саме частини 1 та 2 статті 21 Сімейного кодексу України чітко визначають, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Водночас відповідно до частини першої статті 74 СК України у разі, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тому при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка була висловлена в постанові від 23 вересня 2015 року в справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. В постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц Касаційний цивільний суд зауважив, що для встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту. Також Суд нагадав, що визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. А збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта. Крім показань свідків [PERSON] та [PERSON], факт постійного проживання [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу однією сім'єю в періоди з червня 2005 року по 20 липня 2009 року, та з 7 лютого 2013 року по 30 грудня 2013 року підтверджується також наданими [PERSON] письмовими доказами у виді квитанцій на покупку товарів, які [PERSON] також вважає спільним майном, і які було придбано в ці періоди. Суд також зауважує, що дочкою [PERSON], як це встановлено рішенням Барського районного суду від 17 січня 2017 року, 21 березня 2007 року було видано довіреність, якою вона уповноважила, зокрема, і [PERSON] на користування та розпорядження належним їй автомобілем ЗАЗ 1103 08. Тому факт проживання [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу однією сім'єю в періоди з червня 2005 року по 20 липня 2009 року, та з 7 лютого 2013 року по 30 грудня 2013 року, незважаючи на заперечення [PERSON], знайшов своє підтвердження дослідженими в судовому засіданні доказами. Також суд враховує, що [PERSON] не надав жодного доказу, який би спростовував цей факт. Виходячи з вищевикладеного, майно, яке було придбано в період з червня 2005 року по 20 липня 2009 року, та з 7 лютого 2013 року по 30 грудня 2013 року [PERSON] та [PERSON] є спільною сумісною власністю на підставі статті 74 СК України. Відповідно до частини другої статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З досліджених у судовому засіданні доказів встановлено що до спільного майна [PERSON] та [PERSON] входять: автомобіль «Peugeot Partner», 2007 року випуску, держаний номерний знак [NUMBER]; автомобільний причеп «КАМА -500 СЛУЧ» державний номерний знак [NUMBER]; холодильна камера, газова плита, пральна машина LG, телевізор Sony, електродриль «Shtern», болгарка DWT, болгарка, бензопила «GoodLook», опалювальний котел «Vailant» бувший у використанні. При цьому суд виходить із того, що [PERSON] визнала, що холодильна камера, газова плита, пральна машина LG, телевізор Sony, електродриль «Shtern», болгарка DWT, болгарка, бензопила «GoodLook», опалювальний котел «Vailant» бувший у використанні були придбані нею та [PERSON] за спільні кошти в періоди, коли вони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В свою чергу [PERSON] не надав жодного доказу, який би підтверджував факт придбання ним та [PERSON] в період зареєстрованого шлюбу наступного майна: холодильник, вартістю 3000 грн, електрофен побутовий DWT, вартістю 850 грн, супутникова антена, вартістю 850 грн, пилосос, вартістю 1300 грн, шафа з антресолями в кількості 2 штуки, вартістю 2000 грн, комод, вартістю 850 грн, тумба під телевізор, вартістю 800 грн, двері вхідні, вартістю 2500 грн, вікна металопластикові в кількості 3 штуки, вартістю 6000 грн, плитку кахельну, вартістю 1500 грн, металопластикові труби, з'єднання, крани, вартістю 6000 грн, труби згони, крани, вуголки, 7 батарей вартістю 14000 грн.. Відсутні докази, які б підтверджували заявлену [PERSON] вартість такого майна та періоди, в які воно було придбано. Тому вимоги [PERSON] про визнання вищевикладеного майна спільною сумісною власністю та про його поділ в частині, крім визнаної [PERSON], не підлягають задоволенню. Суд також зазначає, що відповідно до наданих третьою особою [PERSON] довідки та копій кредитних договорів (а.с.247, 248, 249 том 1), він здійснює підприємницьку діяльність та брав в кредит кошти. Однак такі документи суд не приймає до уваги, оскільки вони не стосуються предмету позову, тобто є неналежними. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що первісний позов слід задовольнити повністю, а зустрічний позов - частково, а саме в частині визнання за [PERSON] право на холодильну камеру вартістю 3115 грн, газову плиту вартістю 2000 грн, пральну машину OLG вартістю 2400 грн, болгарку DWT вартістю 1400 грн, опалювальний котел "Vallant" вартістю 2000 грн, а всього майна на суму 10915 грн, залишивши ці речі в її користуванні та стягнення з неї на користь [PERSON] вартість 1/2 частини присудженого їй майна, що складає 5457,50 грн. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому в даному випадку, враховуючи задоволення первісного позову [PERSON], яка звільнена від сплати судового збору, повністю, з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 704,80 грн. Крім цього, на підставі пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON], підлягають стягненню витрати на правничу допомогу, які підтверджені наданою суду квитанцією в сумі 5000 грн.

Outcome: partial