Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів від спільного майна подружжя.\~\~ Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 21.07. 2013 року, у виконавчому комітеті Великобичківської селищої ради вона уклала шлюб з [PERSON] за актовим записом № 29. Після вступу до шлюбу, вони з чоловіком - відповідачем [PERSON], проживали у будинку його батьків в смт. Великий Бичків до середини березня місяця 2015 року, після чого, відповідач, не пояснюючи причини вигнав її з помешкання, тому вона змушена була переїхати до постійного місця проживання до батьків в с. Луг, де проживає і на даний час. Від спільного проживання дітей не мають. За час спільного проживання в шлюбі з відповідачем вони за спільні кошти придбали 14.10. 2014 року автомобіль [NUMBER], синього кольору, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER]. Загальна вартість автомобіля, згідно довідки-розрахунку, становить 79 411,00 гривень. Даний транспортий засіб відповідач зареєстрував на своє ім"я та відповідно, отримав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Після розлучення, угоди про добровільний поділ майна, в даному випадку автомобіля, що є їх спільною власністю між ними не досягнуто, навпаки, відповідач заявив, що ніякої компенсації за автомобіль вона не отримає, бо він його продасть та нічного не відшкодує. На даний час, їй стало відомо, що відповідач автомобіль продав, а грошові кошти привласнив, хоча офіційно, за договором купівлі-продажу його не відчужував. У зв"язку з наведеним, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь 1/2 частину вартості спірного автомобіля - грошові кошти на суму 39 705,5 гривень. Також, просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати (397,55 гривень судового збору та 3500 гривень витрат на правову допомогу. Позивачка [PERSON], в судовому засіданні, позовні вимоги підтримала, просить такі задовольнити. Відповідач [PERSON], позовні вимоги не визнав, показав суду, що спірний автомобіль придбав його батько для їх сім"ї, а не він з дружиною. Після того, як батько дізнався про розлучення його з позивачкою, автомобіль навевно забрав собі. Чи знаходиться спірний автомобіль у батька чи останній відчужив його, йому наразі невідомо. Заслухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини. Сторони по справі зареєстрували шлюб 21 липня 2013 року у виконавчому комітеті Великобичківської селищної ради Рахівського району Закарпатської області, про що вчинено актовий запис № 29. Зі слів сторін, вони проживають за різними адресами, наразі триває судовий процес з приводу розірвання шлюбу між ними. Дітей від шлюбу не народилося. Як встановлено судом, 14.10. 2014 року, відповідач [PERSON] придбав та зареєстрував в органах УДАІ УМВС України у Закарпатській області право власності на автомобіль [NUMBER], синього кольору, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER]. Згідно із ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Юридичне оформлення права власності на майно на одного із подружжя не змінює статусу цього майна як набутого у шлюбі. Наявною у справі довідкою-розрахунком від 11.10. 2014 року № 706974 стверджено, що вартість спірного автомобіля складає 79 411,00 гривень. За змістом ст.ст. 60, 63, 70 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають рівні права володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Будь-яких домовленостей між сторонами судом встановлено не було. Поряд з цим, відповідачем не надано доказів набуття права власності на спірний автомобіль з підстав, наведених вище, зокрема на підставі договору дарування, в порядку спадкування, придбане за кошти які належали відповідачу особисто, тому суд констатує, що частка кожного з подружжя у спірному автомобілі складає по 1/2 частині, що у вартості спірного автомобіля складає 39 705,50 гривень, а отже спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. В силу ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Із указаної норми слідує, що сторони володіли вказаним автомобілем на праві власності в рівних частках. Згідно ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За правилами ч. 1 ст. 69, ч. 4 ст. 71 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. При вирішенні даного спору між сторонами, суд враховує, що спірне майно є неподільною річчю, об"єктивно володіти та користуватися таким позивачка не взмозі, оскільки навиками керування транспортним засобом не володіє, посвідчення водія відсутнє, згода позивачки на отримання грошової компенсації від спільного сумісного майна має свій вираз шляхом ініціювання нею даного позову до суду, у зв"язку з чим, суд вказує про присудження відповідачу спірного автомобіля, а позивачці, в свою чергу, грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності. Отже, беручи до уваги, що спірний автомобіль був придбаний за час перебування сторін у шлюбі, доказів виплати позивачці компенсації половини його вартості не надано, тому суд вважає, що з відповідача підлягає до стягнення грошова сума у розмірі половини вартості спірного автомобіля. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Щодо посилань відповідача про фактичну відсутність у його власності спірного автомобіля, то суд оцінює дану обставину критично, оскільки така жодним доказом не обгрунтована та не підтверджена. З наявного у справі повідомлення начальника центру надання послуг, пов"язаних з використанням автотранспорних засобів з обслуговування Рахівського району від 24.06. 2015 року № 820 вбачається, що станом на 23.06. 2015 року, спірний автомобіль відповідачу [PERSON] не належить. Відповідно до ст. 65 СК дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладені договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до п.4.2. Наказу Мінюсту України від 22.02.2012 № 296/54.1. «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо правовстановлюючий документ оформлений на імя одного із подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчений. На підставі наведеного, суд вважає, що відповідач, відчуживши автомобіль, який перебував у спільній сумісній власності подружжя, без згоди з позивачкою, тим самим поруший її майнові права, які підлягають захисту. Позивачка обрала варіант способу захисту своїх прав шляхом стягнення на свою користь вартості належної їй частки спільного майна, що узгоджується з роз»ясненнями викладеними у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зокрема, у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім»ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Виходячи з процитованих норм та встановлених судом обставин, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Також до задоволення підлягає вимога позивачки про стягнення з відповідача в її користь в порядку ст. 88 ЦПК України понесені нею витрати по сплаті судового збору в розмірі 397,05 гривень та витрати на правову допомогу в сумі 3500 гривень, згідно квитанції № 17 від 29.05. 2015 року. Також, необхідним є вирішення питання щодо забезпечення позову. Так згідно ухвали суду від 18.06. 2015 року, вжито заходи забезпечення позову - накладено арешт на автомобіль [NUMBER], синього кольору, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER], заборонивши [PERSON] вчиняти будь-які дії щодо відчуження вказаного автомобіля. За змістом положень ст.ст. 151-152 ЦПК України, забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12. 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову, не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. На підставі наведених положень, суд вважає за необхідним заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 18.06. 2015 року, до виконання рішення суду залишити беззмін.

Outcome: approved