Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

Позивач звернулась в суд із позовом до відповідачів про усунення перешкод в користуванні власністю, в якому просить усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення відповідачів з будинку без надання іншого житла. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] вказала, що їй на праві приватної власності належить ? частина житлового будинку [ADDRESS]. Фактично її помешкання є ізольованою квартирою з окремим входом. Факт належності їй квартири стверджується договором дарування від 14.12.1988 року, укладеним з її дідом [PERSON], та свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 15.11.1995 року. Заповіт на ім»я [PERSON] було також складено [PERSON] З даного часу позивач [PERSON] є єдиним власником вищевказаного житла. На час смерті діда позивача [PERSON], разом із [PERSON] в даному приміщенні проживав її брат [PERSON], одружений із [PERSON] Під час шлюбу у них народились діти: [PERSON], 1984 р.н., та [PERSON], 1991 р.н. У [PERSON] в 2007 році народився син [PERSON] Дані особи були зареєстровані як такі, що проживають у належний позивачу ? частині житлового будинку без її дозволу. Однак вони не були внесені в домову книгу. Крім того, з 2001 року брат позивача [PERSON] не проживає за даною адресою, оскільки в 2001 році припинив шлюбні відносини з [PERSON] В свою чергу, [PERSON] належить житловий будинок в с. Сутиски, Тиврівський район, Вінницька область, проте вона із сім»єю до вказаного будинку переїжджати не бажає. Проживання відповідачів у даному будинку порушує право позивача на володіння, користування та розпорядження майном, а тому остання змушена звернутись із даним позовом до суду. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги та просили суд їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], також в інтересах неповнолітнього [PERSON], [PERSON], представник відповідачів [PERSON] заперечили проти позову з тих підстав, що відповідач [PERSON] проживає у вказаному приміщенні понад 31 рік, та вона як член сім»ї колишнього власника житла [PERSON] та теперішні її члени сім»ї, набули прав членів сім»ї власника житлового будинку (квартири) в розімінні ст. 156 ЖК України, так як по даний час сплачують комунальні платежі за свою частину будинку, утримують житло, та вели спільне господарство з покійним власником, про що надали суду письмові заперечення. Представник третьої особи в судовому засіданні при вирішенні спору поклалась на думку суду. Пояснила, що необхідно врахувати права дитини, однак зазначила, що права дитини не порушуються, оскільки у відповідачів відсутні майнові права на даний будинок. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні при розгляді справи поклалась на розсуд суду. При цьому пояснила, що між нею та позивачем [PERSON] склався відповдіний порядок користування будинком. В належній [PERSON] частині будинку проживають позивач та відповідачі. Вислухавши осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем мешкання фізичної особи є житловий будинок, квартира чи інше приміщення гідне для мешкання в населеному пункті, в якому особа мешкає постійно або тимчасово. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до ЗУ "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, судом встановлено, що відповідно до договору дарування 14.12.1988 року [PERSON] подарував [PERSON] 17/100 частин жилого будинку в м. Вінниці по першому проїзду Київському під №4 на земельній ділянці 938 кв.м. (а.с. 3-4) Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.11.1995 року [PERSON] заповів [PERSON] 33/100 частини жилого будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходиться в м. Вінниці по проїзду Київському номер 4 (а.с. 5). Отже, на даний час [PERSON] є власником ? частини спірного житлового будинку. Проте з матеріалів справи вбачається, що за життя [PERSON] як власник спірного будинку, дозволив у ньому проживати своєму онукові [PERSON] разом із сім»єю, дана обставина було підтверджена поясненнями сторін. Із довідки голови вуличного комітету [PERSON] від 11.11.2014 року вбачається, що дійсно [PERSON] вселилась у спірний житловий будинок сумісно із колишнім чоловіком [PERSON], онуком [PERSON], як член сім»ї. Спільно проживали з [PERSON] в одному помешканні до 1989 року, вели з ним домашнє господарство, мали спільний побут. Під час шлюбу у [PERSON] народились діти: донька [PERSON], 1984 р.н., син [PERSON], 1991 р.н. У [PERSON] в 2007 році народився син [PERSON], які по даний час проживають у цьому будинку. Так, із записів домової книги по [ADDRESS] вбачається: 1983 року була прописана [PERSON], 1988 року була прописана [PERSON], 1989 року - [PERSON] Тобто ще за життя бувшого власника [PERSON] Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Тобто [PERSON], будучи власником спірного будинку мав право як власник прописати та дозволити проживати у ньому сім»ї свого онука [PERSON], який, в свою чергу, з 2001 року не проживає у спірному приміщенні, так як розірвав шлюб із [PERSON] У правовій позиції, висловленій ВСУ під час розгляду справи № 6-158цс14 від 05.11.2014 року, зроблено висновок про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Натомість теперішній власник жила [PERSON] має право володіння та розпорядження своєю власністю на власний розсуд, дане право охороняється Законом. Відповідачі в даному випадку не є членами її сім»ї. Судом встановлено, що в належній [PERSON] ? частині житлового будинку [ADDRESS] проживає вона разом зі своєю сім»єю: чоловіком [PERSON], сином [PERSON], донькою [PERSON], згідно довідки КК «Київський» від 31.07.2014 року № 516. Також в цій же частині будинку проживає сім»я відповідача: донька [PERSON], онук [PERSON], син [PERSON], відповідно до довідки КК «Київський» від 18.09.2014 року №640. При цьому дана ? частина житлового будинку між сторонами поділена навпіл, в кожного свій окремий вхід, кожен окремо сплачує комунальні платежі нараховані на його частину помешкання. Також судом було встановлено, оскільки сторонами не оспорювалось, що у власності відповідачки [PERSON] перебуває житловий будинок, розташований в с. Сутиски, Тиврівського району, в якому остання не бажає проживати. Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 160 ЖК України члени сім"ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов"язки, що випливають з договору найму. Як встановлено у п. 1 ч. 1 ст. 161 ЖК України наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві особистої власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім"ї, які проживають з наймачем. Згідно ч. 2 даної статті особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім"ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім"ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім"ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. В даному випадку відповідачі не є членами сім»ї наймача [PERSON], та судом не встановлено підстав для визнання їх такими, так як в даному випадку сторони не є навіть близькими родичами один одному. Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Так як зазначено вище, сторони не пов»язані спільним побутом, мають кожен окремий вхід до житлового приміщення. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користуватися ним інакше як з підстав і у порядку, передбачених законодавством. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач є власником частини будинковолодіння, відповідачі не були та не є членами сім'ї позивача, та на підставі зазначеного суд приходить до висновку про можливість усунення [PERSON] перешкод у користуванні ? частини житлового будинку [ADDRESS], шляхом виселення без надання іншого житла [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] із вказаного житлового приміщення. У зв»язку із тим, що позивач не наполягала на стягненні судових витрат, суд вважає за можливе залишити їх за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved