Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Позивач подав до суду вказаний позов та просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за 8 днів здачі крові для переливання за довідками форми №435/о від 11.09.2015 р., 25.09.2015 р., 29.01.2016 р., 12.02.2016 р., 26.02.2016 р., 11.03.2016 р., 25.03.2016 р., 08.04.2016 р.; стягнути з відповідача середній заробіток за 2 дні відпочинку за дні здачі крові для переливання за довідками форми №435/о від 08.06.2016 р., 22.06.2016 р.; стягнути з відповідача заробітну плату за 5 днів щорічної додаткової відпустки; стягнути з відповідача грошову компенсацію за завдану йому моральну шкоду в сумі 20000 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказує на те, що він з відповідачем перебуває у трудових відносинах з вересня 2012 року. 17 травня цього року він звернувся до начальника цеху №129 з заявою про виплату йому середнього заробітку за 2 дні здачі крові для переливання і за 2 додаткових дні відпочинку за довідками форми №435/о від 11.09.2015 р., 25.09.2015 р., які є підставою для виплати донору середнього заробітку за дні здачі крові для переливання і додаткові дні відпочинку згідно ч. 6 ст. 9 Закону України «Про донорство крові та її компонентів» №239 - ВР від 23.06.1995 року. Але у відповіді на заяву, начальник цеху відмовив йому в наданні днів відпочинку за дні здачі крові, посилаючись на [PERSON] праці та соціальної політики від 02.04.2010 року за №90/13/16-10. Позивач вважає, що відповідач своєю відмовою порушив ч. 3 ст. 11 Закону №239, що дає право донору використовувати день відпочинку за день здачі крові в інший час, якщо він здав кров у вихідний день. Також відповідач порушив ст. 124 КЗпП України «Гарантії для донорів» ч. 1, якої вказує, що за працівниками - донорами зберігається середній заробіток за дні здачі крові для переливання і ч. 2 цієї ж статті, вказує на порядок надання додаткового дня відпочинку і каже, що безпосередньо після кожного дня здачі крові для переливання працівникам - донорам надається день відпочинку із збереженням середнього заробітку, і ч.2 ст. 9 Закону №239, у якій теж зазначено, що додатковий день відпочинку надається після дня здачі крові. У червні цього року позивач перебував у щорічній відпустці з 01 по 30 число. 08 і 22 червня він здав кров для переливання. На підставі ч. 4 ст. 9 Закону №239 його відпустка продовжена на відповідну кількість днів з урахуванням надання додаткових днів відпочинку. У день виходу на роботу він надав начальнику цеху заяву про виплату середнього заробітку за 2 дні здачі крові і за 2 додаткових дні відпочинку і надав довідки форми №435/о від 08.06.2016 р., 22.06.2016 р., але у відповідь на заяву начальник цеху надав йому службову записку за №157 від 12.07.2016 р., в якій вказав, що може продовжити відпустку тільки на 2 дні на 01 і 02 липня і зажадав від нього пояснити причину його відсутності з 04 по 07 липня. У своїй пояснювальній позивач уточнив, що продовжив свою відпустку на 04, 05, 06, 07 липня, але ніяк не на 01 і 02 липня, так як вони були вихідними. На день подачі заяви представник відповідача ніяких дій не вжив, а згідно ч. 3 ст. 11 і ч. 2 ст. 9 Закону №239 донор має право на власний розсуд використовувати дні відпочинку за дні здачі крові і додаткові дні відпочинку в інший час. І те, що відповідач вказав, що оплачує тільки 01 і 02 липня, порушує ці норми закону, а також ч.ч. 4, 6 ст. 9 Закону №239 та ст. 124 КЗпП України. 12 липня позивач звернувся до начальника цеху з заявою про виплату середнього заробітку за 6 днів здачі крові і надання 6 додаткових днів відпочинку за довідками форми №435/о від 29.01.2016 р., 12.02.2016 р., 26.02.2016 р., 11.03.2016 р., 25.03.2016 р., 08.04.2016 р., які додав до заяви. Однак, йому було знову відмовлено в наданні днів відпочинку за дні здачі крові з посиланням на [PERSON] праці та соціальної політики від 02.04.2010 року за №90/13/16-10, що видно з відповіді від 13.07.2016 р. Своєю відмовою представник відповідача продовжив порушувати ч. 3 ст. 11, ч. 6 ст. 9 Закону №239 та ст. 124 КЗпП України. [PERSON] праці та соціальної політики суперечить ст. 124 КЗпП України та Закону №239, його не зареєстровано [PERSON] юстиції України. До того ж, ч. 8 цього листа, на яку посилається відповідач, відмовляючи йому в наданні днів відпочинку за дні здачі крові для переливання, не називає навіть Закон, норму якого роз'яснює. Крім цього, в травні цього року відповідач порушив п. 1 ст. 76 КЗпП України, не надавши 5 днів щорічної додаткової відпустки. Відповідач надав йому тільки 4 дні з 12, передбачених результатами атестації його робочого місця і Списком виробництв, цехів, професій і посад із шкідливими і важкими умовами праці, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17 листопада 1997 року, а згідно з п. 1 ч. 2 ст. 82 КЗпП України його час роботи з шкідливими і важкими умовами праці дає право відповідачу зняти тільки 3 дні з щорічної додаткової відпустки. Позивач вважає, що, не надавши 5 днів щорічної додаткової відпустки, відповідач погіршив його становище згідно ст. 45 Конституції України. При цьому представник відповідача не повідомив йому про причини, за якими він скоротив його щорічну додаткову відпустку, чим порушив ст. 103 КЗпП України, яка зобов'язує власника повідомляти працівника про зміни, що погіршують його становище, не пізніше, ніж за 2 місяці. Порушенням права донора, трудових прав, відповідач завдав йому моральної шкоди, яка виразилася у зіпсовані відносини з деякими співробітниками, регулярних суперечках з представниками відповідача стосовно неправомірності їх дій. У звязку з цим, він змушений був докладати додаткових зусиль для організації своєї праці та життя. Позивач вважає, що перераховані факти, є підставою для застосування ст. 237-1 КЗпП України та стягнення на його користь моральної шкоди. Позивач у судове засідання не зявився про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому порядку, про причини неявки суду не повідомив. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги та доводи наведені на їх обґрунтування підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав викладених у письмових запереченнях. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з вересня 2012 року до 09 серпня 2016 року працював газорізальником пятого розряду у цеху №129 ДП «Завод «Електроважмаш». Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що відповідач відмовився надавати позивачу два дні відпочинку за здачу крові по довідкам від 11.09.2015 та 25.09.2015, чим порушив вимоги ч. 6 ст. 9 ЗУ "Про донорство крові та її компонентів" (далі- Закон). У ч. 6 ст.9 Закону зазначено, що підставою для надання пільг є довідки відповідної форми та зразку. Під час розгляду справи судом зясовано, що у відповідача немає жодних сумнівів щодо наданих довідок, тому вказана норма не могла бути порушена з боку відповідача. Так, на заяву позивача від 17.05.2016 р. була надана відповідь (копія є в матеріалах справи), що відповідач може надати лише 2 додаткові дні відпочинку за здачу крові по довідкам від 11.09.2015 р. та 25.09.2015 р., оскільки надання днів відпочинку за дні здачі крові не передбачені законодавством, якщо донор здає кров у вихідний день. Вказані дні були п'ятницями. Відповідно до Наказу №153 від 30.06.2015 р., з яким позивач був ознайомлений під підпис, п'ятниця на підприємстві є вихідним днем і з такою зміною графіку роботи позивач погодився. Відповідно до листа [PERSON] праці та соціальної політики України від 02.04.2010 р. за N 90/13/116-10 (далі [PERSON]), вказано, що після кожного дня здавання крові та (або) її компонентів, в тому числі у разі здавання їх у вихідні, святкові та неробочі дні, донору надається додатковий день відпочинку із збереженням за ним середнього заробітку. За бажанням працівника цей день може бути приєднано до щорічної відпустки або використано в інший час протягом року після дня здавання крові чи її компонентів. У разі здавання крові працівником у свій вихідний день, наприклад, коли зміна закінчилася о 8 год. ранку і він здає кров о 10 год. ранку цього дня, йому надається один день відпочинку із збереженням за ним середнього заробітку або за його бажанням цей день може бути приєднано до щорічної відпустки чи використано в інший час протягом року після дня здавання крові. Підставою для надання таких пільг є відповідні довідки, видані донору за місцем медичного обстеження чи здавання крові та її компонентів. Зазначені у вказаному [PERSON] положення повністю узгоджуються з приписами які містяться у ст. 9 Закону України «Про донорство крові та її компонентів» та ч. 2 ст. 124 КЗпП України. Додаткові дні відпочинку по вказаним довідкам позивач використав 30.05.2016 та 31.05.2016 р. За вказані два додаткові дні відпочинку виплачена середня заробітна плата у розмірі 507,52 грн., що підтверджується розрахунковим листом за травень 2016 року. 08 та 22 червня 2016 року позивач, знаходячись у щорічній оплачуваній відпустці з 01 по 30 червня, здав кров для переливання. У такому випадку, відповідно до ч. 5 ст. 9 Закону у разі здавання крові та (або) її компонентів у період щорічної відпустки ця відпустка продовжується на відповідну кількість днів з урахуванням надання працівнику додаткового дня відпочинку за кожний день здавання крові. Таким чином, щорічна відпустка продовжена на 4 календарні дні, тобто до 04.07.2016 р. включно. Позивач вийшов на роботу лише 11.07.2016 р. Про свій намір продовжити відпустку, позивач жодним чином не повідомив відповідачу. Лише 11.07.2016 р. стало відомо, що позивач вирішив продовжити відпустку по довідкам за здачу крові. Оскільки, позивач з 01 по 30 червня 2016 року знаходився у відпустці, у табелі робочого часу весь червень позначено літерою "В" - відпустка. Лише в липні відповідачу стало відомо, що відпустка була продовжена на 4 дні за рахунок здачі крові, тому в табелі за липень 2016 року були внесені відповідні коригування: додані 4 дні відпустки. За продовження відпустки на 4 календарні дні, також нарахована середня заробітна плата у розмірі 593,28 грн., що підтверджується розрахунковим листом за липень 2016 року. За дні здавання крові та додаткові дні відпочинку позивачу нарахована середня заробітна плата у розмірі 1054,72 грн., що підтверджується розрахунковим листом за липень 2016 року. Заробітна плата позивачу виплачена у повному обсязі. Позивач у своїй позовній заяві посилається, в тому числі, на порушення відповідачем ст. 11 Закону, яка встановлює пільги для донорів, які є військовослужбовцями або курсантами військових навчальних закладів. Однак, [PERSON] не відноситься до жодної із категорій, тому порушити вимоги статті 11 Закону відповідач не міг. По довідкам про здачу крові від 29.01.2016 р., 12.02.2016 р., 26.02.2016 р., 11.03.2016 р., 25.03.2016 р. та 08.04.2016 р. встановлено наступне. У наданні днів відпочинку за здачу крові [PERSON] було відмовлено, оскільки вказані дні були п'ятницями. Відповідно до Наказу №153 від 30.06.2015 р. п'ятниця на підприємстві є вихідним днем. Також, у відповіді на заяву [PERSON] було запропоновано написати додаткову заяву щодо надання йому додаткових днів відпочинку, вказавши бажані дати, оскільки у своїй заяві від 12.07.2016 р. вказані 2 періоди, тому щоб уникнути непорозумінь, [PERSON] і було запропоновано написати додаткову заяву. Даних про подання позивачем додаткової заяви щодо надання йому додаткових днів відпочинку по довідкам щодо здавання крові від 29.01.2016 р., 12.02.2016 р., 26.02.2016 р., 11.03.2016 р., 25.03.2016 р. та 08.04.2016 р. суду не надано. Представником відповідача з цього приводу зазначено, що своє право на отримання додаткових днів відпочинку за дні здачі крові, [PERSON] на час звернення до суду з позовом не використав. Для реалізації свого права позивачу необхідно було написати відповідну заяву, після чого йому були б надані такі дні відпочинку та виплачена середня заробітна плата. З наданих суду копій табелів робочого часу [PERSON], вбачається, що дати здавання крові, а саме: 29.01.2016 р., 12.02.2016 р., 26.02.2016 р., 11.03.2016 р., 25.03.2016 р. та 08.04.2016 р. позначені літерами "НА", що означає "наказ адміністрації" та підтверджує неробочий день. Щодо ненадання відпустки. Відповідно до ст. 76 КЗпП щорічні додаткові відпустки надаються працівникам в т.ч. за роботу із шкідливими і важкими умовами праці. Тривалість щорічних додаткових відпусток, умови та порядок їх надання встановлюються нормативно-правовими актами України. Відповідно до ст. 7 ЗУ "Про відпустки" щорічна додаткова відпустка за роботу із шкідливими і важкими умовами праці тривалістю до 35 календарних днів надається працівникам, зайнятим на роботах, пов'язаних із негативним впливом на здоров'я шкідливих виробничих факторів, за Списком виробництв, цехів, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Конкретна тривалість відпустки, зазначеної в частині першій цієї статті, встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від результатів атестації робочих місць за умовами праці та часу зайнятості працівника в цих умовах. Відповідно до п.п. 9, 10 Наказу [PERSON] праці та соціальної політики України від 30.01.1998 р. №16 "Про затвердження Порядків застосування Списків виробництв, робіт, цехів, професій і посад, зайнятість працівників в яких дає право на щорічні додаткові відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами праці та за особливий характер праці" додаткова відпустка надається пропорційно фактично відпрацьованому часу. У розрахунок часу, що дає право працівнику на додаткову відпустку, зараховуються дні, коли він фактично був зайнятий на роботах із шкідливими і важкими умовами праці не менше половини тривалості робочого дня, установленого для працівників цих виробництв, цехів, професій і посад. На підприємстві була проведена атестація робітників, зайнятих зі шкідливими умовами праці, та газорізальникам 129-го цеху встановлено 6 додаткових днів відпочинку, 6 днів відпочинку за рахунок грошових коштів підприємства, тобто загальна максимальна кількість днів відпустки за роботу зі шкідливими умовами праці 12. Начальником цеху [PERSON] була затверджена довідка щодо фактично відпрацьованого часу [PERSON] за період з жовтня 2015 року по квітень 2016 року. В довідці зазначено, що [PERSON] фактично відпрацював 85 днів з 250 робочих днів, після чого здійснено розрахунок днів відпустки за шкідливі умови праці: 12 : 250 х 85 = 4,08, де 12- максимальна кількість днів відпустки, на які має право працівник за роботу зі шкідливими умовами праці; 250- кількість робочих днів за вказаний період; 85 кількість фактично відпрацьованих днів за вказаний період. Таким чином, [PERSON] мав право лише на 4 дні відпустки за роботу зі шкідливими умовами праці. Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що відповідач, надавши йому лише 4 дні відпустки, порушив вимоги статті 103 КЗпП. З таким твердженням, суд не погоджується, оскільки стаття 103 КЗпП говорить про запровадження нових або зміну діючих умов праці. В даному випадку діючі умови праці не змінювалися, нові не встановлювалися. Надання відпустки за роботу зі шкідливими умовами праці фактично відпрацьованим дням прямо передбачено законодавством України. Щодо відшкодування моральної шкоди. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно роз'яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами та доповненнями), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Виходячи з приписів ст.ст. 23, 1167 ЦК України, підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є склад цивільно-правового правопорушення, що складається з наступних елементів: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов'язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). За загальним правилом, зобов'язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Приписами ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При цьому позивач не надає належними та допустимими доказами факт спричинення їй відповідачем моральної шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою і діями (бездіяльністю) відповідача. Незгода позивача з діями відповідача є підставою для їх оспорення, та не може розцінюватися судом як спричинення моральної шкоди, завданої неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Оскільки судом не встановлено факту порушення прав позивача з боку відповідача то і підстави для стягнення моральної шкоди відсутні. Питання щодо судових витрат вирішується судом відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed