Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з названим позовом, мотивуючи вимоги тим, що 02.06.2008року між ним та відповідачем був укладений кредитно-заставний договір №DN81AR24170037 про отримання кредиту в сумі 44573,05 виходячи з 9,6 річних з кінцевим терміном погашення 01 червня 2015року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором згідно акта-прийому передачі передано автомобіль ВАЗ 21099, 2008року випуску, д.н.з.[NUMBER]. Вважає, що вказаний договір укладений з порушенням чинного законодавства України, які дають підстави визнати спірний договір недійсним, а саме: порушення вимог ст.628 ЦК України, ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", згідно яких договір повинен містить всі обов"язкові умови: порядок зміни і припинення його дії; детальний розпис вартості кредиту; річну відсоткову ставку кредиту. Під час укладення договору було порушено порядок розрахунку та погодження сторонами ціни договору, зокрема, встановлення загальної сукупної вартості кредиту та погодження вартості послуг банку. Ціна є істотною умовою договору, а тому у випадку порушення законодавства в частині формування та погодження ціни договору, він є недійсним в цілому відповідно до ст.ст.203 ч.1, 215 ч.1, 217 ЦК України. Укладання спірного договору стало наслідком нечесної підприємницької практики зі сторони банку, яка полягає також у вчиненні дій, які є проявом недобросовісної конкуренції згідно ч.1 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" У судове засідання позивач та його представник не з"явилися, про день, час і місце судового розгляду повідомлені належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача Штронда А.М позов не визнав і пояснив, що укладений кредитно-заставний договір відповідає вимогам чинного законодавства, кожен аркуш договору підписаний позивачем, йому вручено графік погашення кредиту, що є невід"ємною частиною договору. Позивач належним чином зобов"язання за кредитним договором не виконує, у зв"язку з чим ним 15.06.2009року був переданий банку для продажу автомобіль, який проданий 23.10.2009року за 32 500грн., ці кошти пішли на погашення кредиту. Коштів, виручених від продажу автомобіля було недостатньо для погашення кредиту в повному обсязі, а тому станом на 29.03.2013року за позивачем рахувалась заборгованість у сумі 59 793,72грн. Рішенням суду від 29.03.2013року ці кошти стягнуто з позивача на користь банку. Заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст.55 Закону України "Про банки та банківську діяльність" відносини банка з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Нацбанку України і договорами між клієнтом та банком. За кредитним договором банк зобов»язується видати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором(ст.1054 ЦК України) З матеріалів справи вбачається, що 02.06.2008року між ЗАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є ПАТ "КБ Приватбанк", та [PERSON] укладено кредитно-заставний договір № DN81AR24170037, за умовами якого позивач отримав кредит у сумі 44 573,05грн. зі сплатою відсотків за користування ним. Згідно п.17.1.3. Договору метою кредиту є придбання позичальником автомобіля. Для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов"язань за договором позичальник надає банку предмет застави, предметом застави є автомобіль ВАЗ 21099, 2008року випуску, д.н.з [NUMBER]. Згідно п.17.1.9 договору сплата платежів повинна здійснюватись з 2 по 6 число кожного місяця. За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України: -зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; -волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; -правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; -правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Абзац 2 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» передбачає, що відносини, які витікають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян, у тому числі про надання кредитів, регулюються положеннями Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов»язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов»язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав і обов"язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов"язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору(п.10) На вказану обставину посилаються як на підставу своїх вимог позивач та його представник. Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.638 ЦК України договір вважається укладеним з моменту досягнення сторонами у потрібній в належних випадках формі згоди з усіх істотних умов договору. Як убачається з копії договору, при його укладенні сторони досягли згоди щодо всіх істотних його умов. Кожний аркуш договору підписаний і позивачем, що свідчить про те, що він погодився з умовами укладення договору. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов"язковим для виконання сторонами. З моменту укладення договору позивач виконував всі його умови,ніяких вимог до банку про зміну умов договору не надсилав. Крім того, 02.06.2008року позивачем та відповідачем був підписаний графік погашення кредиту, згідно якого позивач сплачував кредит з 06.07.2008 року до порушення ним виплат по кредитному договору. Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором №DN81AR24170037 від 02.06.2008року у розмірі 46 793грн.72коп. Вказане рішення набрало законної сили 09.04.2013року і позивачем не оскаржувалось. Згідно цього рішення заборгованість [PERSON] станом на 09.01.2013року по тілу кредиту становила 18 458,03 грн., тобто він кілька років сплачував кредит за цим кредитним договором і його влаштовували умови виплати отриманого кредиту. Інформація споживача про наявні форми кредитування, податковий режим сплати процентів та недоліки схем кредитування відповідно до ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» повинна надаватися споживачу до укладення договору, але ненадання банком такої інформації споживачу не є підставою визнання його недійсним, оскільки за змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК. Судом установлено, що при укладенні договору сторонами було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, обидві сторони на момент укладення договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на отримання позивачем кредиту для купівлі автомобіля та його погашення згідно умов даного договору. Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов"язання або одностороння зміна його умов не допускається,якщо інше не встановлено договором або законом. За таких підстав суд вважає, що відсутні підстави для визнання договору недійсним, оскільки його умови відповідали вимогам діючого законодавства. За таких обставин суд вважає за необхідне відмовити позивачеві у задоволенні його позовних вимог. На підставі ст.ст. 6,15, 203, 215,230, 627,629,638,639,1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: dismissed