Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

В жовтні 2014 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними. Вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, у супереч ч.2 ст.215 ЦК України, не заявляли. В обгрунтування позову посилались на те, що договір № 11232788000, від 11 жовтня 2007 року про надання споживчого кредиту, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», яке в подальшому змінило свою назву на ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] (яка в подальшому змінила прізвище на [PERSON].) не відповідав вимогам чинного законодавства. Вказували, що договір укладений з порушенням ст. 203 ч.1 ЦК України, ст. 99 Конституції України, ст.192,524,533,654 ЦК України, Законів України „Про зовнішньо-економічну діяльність", "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", оскільки передбачає видачу споживчого кредиту в іноземній валюті, проте, чинним законодавством України можливість надання банками споживчих кредитів не передбачено. Також позивачі посилались на невідповідність кредитного договору ст.ст.11,15,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів»( далі -Закону 1023-Х11), „Про банки і банківську діяльність» „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" „Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікам", та ст.ст.229,230 ЦК України, зазначаючи, що Договір має несправедливі умови, а крім того, укладений з використанням нечесної підприємницької практики, в результаті якої позивач була введена в оману. Зокрема, посилаються на те, що, усупереч ч.1 ст.18 Закону 1023-Х11 Банк включив у Договір умови, які є несправедливими, з істотним дисбалансом договірних прав та обов"язків на шкоду споживача. Несправедливими є умови, зазначені у п.п.1.3.1, 1.3.2,10.2, так як обов"язки за договором встановлені лише для споживача, а щодо Банку обов"язки не встановлені, крім того, можливість збільшення процентної ставки договором передбачена, у той час як можливість її зменшення Договір не передбачає. Також, Договір передбачає можливість вже через 30 календарних днів після видачі кредиту переглядати процентну ставку, і це теж є несправедливою умовою Договору. Обґрунтовуючи позов щодо недійсності Договору з підстав використання при його укладенні нечесної підприємницької практики, позивачі стверджують, що, усупереч статті 11 Закону 1023-V11 перед укладенням Договору позичальника не було у письмовій формі повідомлено про всі істотні кредитні умови, перелік яких визначено у частині 2 цього Закону та про обов"язковість надання яких зазначено також у Постанові Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року „Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту". Надання неповної та недостовірної інформації сприяло введенню позичальника в оману і вплинуло на можливість вільного усвідомленого волевиявлення при укладенні кредитного договору, що за приписами п.6 ст.19 Закону 1023-У11 свідчить про недійсність такого правочину. Недійсність договору поруки, укладеного 11.10.2007 року між Банком та [PERSON] та договору іпотеки від 11.10.2007 року між Банком та [PERSON], укладеного на забезпечення виконання кредитного договору, позивачі обґрунтовують, посилаючись на положення ч.2 ст.548 ЦК України, відповідно до якої, недійсність основного зобов"язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Одночасно у позові [PERSON] зазначала, що строк позовної давності вона не пропустила, оскільки про невідповідність умов укладеного кредитного договору вимогам законодавства вона дізналась у серпні 2014 року під час розгляду справи у Новозаводському районному суді м. Чернігова за позовом Банку до неї та [PERSON] про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором № 11232788000 від 11.10.2007 року, коли мала змогу ознайомитись із законодавством щодо кредитних договорів та Правовою позицією Верховного Суду України, по справі 6-79 цс14 від 02 липня 2014 року, з яких зрозуміла незаконність укладеного нею кредитного договору. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання договорів недійсними відмолено з підстав пропуску позивачами строку позовної давності. Аналіз встановлених фактів та висновок суду першої інстанції щодо обґрунтованості позову та його доведеності у судовому рішенні, яке оскаржується, відсутній. В апеляційній скарзі [PERSON] та [PERSON] просять рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги задовольнити, зазначаючи, що судом неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, суд не сприяв об"єктивному встановленню всіх важливих обставин, відхиливши клопотання позивача про витребування доказів, не дав оцінку кожній наведеній у позові їх вимозі, що свідчить про порушення судом ч.4 ст.10 ЦПК України, ст.129 Конституції України та ст.6 „Конвенції про захист прав людини". Крім того, апелянти вказують на порушення судом норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення. При цьому, свою позицію щодо незаконності рішення та щодо недійсності правочинів обґрунтовують тими ж обставинами, які викладені в позові. У скарзі звертають увагу суду на те, що положення ЦК України слід розглядати у сукупності з Законом 1023-VII, а також Законом України "Про захист прав споживачів", Законом України "Про банки і банківську діяльність», Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", метою яких є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, а також, Законом України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», який встановлює відносини у системі іпотечного кредитування, та з врахуванням нормативно-правових актів Національного Банку України. Посилаючись на неправильне застосування судом трирічного строку позовної давності, апелянти звертають увагу на ст.261 ЦК України, за змістом якої позовна давність застосовується лише при наявності порушеного права, отже таке судове рішення дає їм підстави вважати, що порушення їх прав доведено. Письмових заперечень на апеляційну скаргу не надходило. [PERSON] та її представник апеляційну скаргу підтримали, пославшись на обставини, викладені у позові та в апеляційній скарзі. Представник відповідача просив апеляційну скаргу відхилити, стверджуючи, що порушень суд першої інстанції не допустив, кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства та волевиявленню сторін. Фактів обману позичальника не встановлено, про всі умови [PERSON] -[PERSON] особисто була ознайомлена і про це свідчить її підпис на договорі та окремо виконаній розписці, які наявні у матеріалах справи. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення [PERSON], її представника [PERSON], представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 213, ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким, суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони, посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема, і такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються 2) чи є інші фактичні обставини( пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази, які їх підтверджують; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому, при виборі правової норми, що підлягає застосуванню, суд зобов"язаний врахувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України. Відповідно до роз"яснень абзацу 3 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судове рішення у цивільній справі" №14 від 18.12.2009 року, встановивши, що строк звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Зазначеним вимогам закону та роз"ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України оскаржуване рішення не відповідає. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску [PERSON] строку позовної давності та, відхиливши доводи позивача про те, що про порушене право вона дізналась лише у серпні 2014 року, суд першої інстанції, своє рішення мотивував, пославшись на ст.ст.257,261 ЦК України та виходив з того, що строк позовної давності слід обчислювати з дати укладення оспорюваних договорів - 11.10.2007 року. Тобто, на дату звернення з позовом 20.10.2014 року строк позовної давності сплив, заява про застосування наслідків спливу позовної давності подана відповідачем до ухвалення рішення по суті, а позивачами клопотання про його поновлення не заявлено, так як позивачка вважає строк позовної давності не пропущеним. Питання обґрунтованості, доведеності позову по суті його вимог щодо недійсності правочинів та доводів сторін суд першої інстанції не досліджував, не аналізував і висновки з цього питання в рішенні суду відсутні, у зв"язку з чим, зазначені обставини були предметом з"ясування, аналізу, дослідження та перевірки суду апеляційної інстанції. По справі встановлено і сторонами не заперечується, що 11.10.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк»), далі Банк, та [PERSON] (яка змінила прізвище на [PERSON]), далі Позичальник, був укладений кредитний договір про надання споживчого кредиту № 11232788000, (далі Кредитний договір), відповідно до умов якого Банк зобов'язався 11.10.2007 року надати Позичальнику кредитні кошти в сумі 52000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 262600 грн. за курсом НБУ на день укладання кредитного договору, на придбання Позичальником нерухомості; Позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти не пізніше 11.10.2028 року та сплатити проценти у розмірі 10,50 % річної процентної ставки (п.п.1.3.1 Договору) шляхом сплати щомісячно ануїтетних платежів у розмірі 512 доларів США, як те передбачено пунктом 1.2.2. Договору(т.1 а.с.42-52). Можливість зміни розміру ануїтентного платежу та зміни процентної ставки погоджена сторонами у п.п.1.2.2,1.3.2,10.2 Договору ( а.с.42-48). За надані Позичальнику Банком кредитні кошти 11.10.2007 року позивачка згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за № К-1663, придбала у власність за 262600 грн. двокімнатну квартиру [ADDRESS](т.1 а.с.21-22). В забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за Кредитним договором № 11232788000 від 11.10.2007 р. між [PERSON] та Банком був укладений Договір іпотеки № 30105Z513 (нерухомого майна) від 11.10.2007 року, посвідчений 11.10.2007 р. приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Л.А. та зареєстрований в реєстрі за № 2293, яким передано позивачкою у іпотеку вказану двокімнатну квартиру № 28(т.1а.с.17-20). Також в забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за кредитним договором № 11232788000 від 11.10.2007 року між [PERSON] та Банком був укладений Договір поруки № 30105Р622 від 11.10.2007 року. Апеляційним судом також встановлено наступне: У розділі 10 пункту 10.10 кредитного договору сторони погодили Особливі умови договору та стверджують, що вони домовились про форму договору, кожен аркуш його підписується особисто позичальником та уповноваженим представником Банку, з застереженнями позичальника що йому умови цього договору цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими, по відношенню до нього, та що перед підписанням Договору позичальником отримано Інформаційний лист Банку, відповідно до вимог п.2 ст.11 Закону 1023-V11 ( а.с.50). Крім того, встановлено, що [PERSON] - [PERSON] на кожному аркуші договору проставила свій підпис про ознайомлення з зазначеними умовами Договору, про погодження їх та про ознайомлення з Інформаційним листом і його змістом (т.1 ст. 42-52 та т.2 а.с.112-114). Також, апеляційним судом встановлено, що невід"ємним додатком до кредитного договору є Додаток №2 ( Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту), у якому визначено дату платежів, суми платежів, у тому числі, суми погашення основного боргу, процентів, одноразової комісії, та супутніх платежів за надані послуги на користь третіх осіб ( страхування, державне мито, послуги нотаріуса, проведення оцінки предмету забезпечення, абсолютне здорожчання кредиту - вартість кредиту, з яким ознайомлена та погодилась позивачка, про що проставила свій підпис ( т.2 а.111). Отже, доводи [PERSON] відносно того, що її було введено в оману ненаданням повної та достовірної інформації, що призвело до помилки, результатом якої було укладення зазначеного кредитного договору, спростовані наявними у справі доказами. Крім того, конкретних фактів, у чому полягала помилка, до якої призвело ненадання необхідної інформації, яке істотне значення вона мала для вирішення питання укладення даного кредитного договору, позивачем не зазначено і такі факти належними доказами не підтверджені, отже, не доведені. Загалом, обгрунтування як позову так і апеляційної скарги зводиться до аналізу чинного законодавства щодо захисту прав споживачів при укладенні кредитного договору, проте, обгрунтування, з посиланням на наявні у справі докази, яка саме конкретна інформація чи її приховування або викривлення вплинули на свідомий вибір позичальника, у позовній заяві та апеляційній скарзі відсутні. Відповідно до ст. 230 ЦК України правочин визнається недійсним якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст.1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір і порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Із змісту дослідженого у суді кредитного договору вбачається, що вищенаведені умови договором передбачені і погоджені сторонами. Тягар доведення факту обману покладається на сторону, яка діяла під впливом обману ( п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним".) Одночасно, судом встановлено, що зобов"язання за кредитним договором щодо надання кредиту [PERSON] Банк виконав, а [PERSON] за отримані кредитні кошти придбала зазначену у договорі квартиру, при цьому, зобов"язання про повернення кредиту порушила, у зв"язку з чим до неї Банком у липні 2014 року заявлено позов про стягнення заборгованості за вказаним кредитним Договором у розмірі 49343,57 грн.(т.1 а.с.21-22,182,183 та т.2 а.с.78-81). Доводи позивача та апелянта щодо несправедливих умов договору, які містяться у п.п.1.2.2,1.1.3.1,1.3.2 та 10.2, а саме, в яких ідеться про можливість збільшення банком ануїтентного платежу у зв"язку із збільшенням процентної ставки за умов, визначених у ст.10.2 Договору, також не заслуговують на увагу, оскільки не свідчать про несправедливість таких умов та їх дисбаланс на користь Банку, у розумінні ч.1,2 та п.3 ст.18 Закону 1223-V11, як і не доведено порушення прав споживача саме зазначеними умовами договору, з якими останній ознайомився та погодився. Крім того, з наявних у справі доказів не вбачається, що за змістом оспорюваного кредитного договору передбачаються будь які зміни у будь яких витратах за договором, крім відсоткової ставки, які згідно з п.3 ч.5 ст. 11 та ст.18 Закону 1023-VII могли бути визнані несправедливими. Отже, підстав визначати кредитний договір недійсним також не встановлено. Щодо порушення Банком вимог Конституції України, ст. 192,524,533 у зв"язку з наданням кредиту в іноземній валюті , колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про необгрунтованість цих вимог, в зв"язку з наступним. Позивач обґрунтовуючи свій позов вказував, що умови зазначеного договору суперечать валютному законодавству України, зокрема положенням ЦК України та Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Відповідно до ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно із роз'ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеними в п. п. 11, 13 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу , затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним слід виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Враховуючи, що оспорюваний договір було укладено до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» правові підстави для визнання оспорюваного договору про надання споживчого кредиту в інозем ній валюті недійсним, відсутні. Доводи, наведені апелянтом у письмових поясненнях до апеляційної скарги та додаткових письмових поясненнях до апеляційної скарги, надані в процесі розгляду апеляційної скарги по суті, які виходять за межі вимог, заявлених у позові і які не були предметом спору та дослідження, апеляційним судом не аналізуються за правилами ст. 303 ЦПК України. Враховуючи, що судом першої інстанції без з"ясування всіх обставин справи по суті спору, без з"ясування та визначення питання обґрунтованості та доведеності позову, ухвалено рішення про відмову у позові з підстав пропуску строку позовної давності, таке рішення не може залишатись у силі та підлягає скасуванню, з ухваленням рішення про відмову у позові за його недоведеністю.

Outcome: partial