Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Державного підприємства "Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій" та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила суд стягнути з відповідача заборгованість з компенсації за невикористану відпустку, середньомісячної заробітної плати в розмірі 17801,99 грн.. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона працювала на ДП "Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій" з 22.07.1985 року по 10.12.2015 рік та була звільнена у зв'язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. У зв'язку з невиплатою заборгованості по заробітній платі [PERSON] звернулась до суду та рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 04.08.2016 року з відповідача на її користь стягнуто 22749,36 грн. З жовтня 2016 року та на час звернення до суду з даним позовом у Корольовському ВДВС м. Житомира перебуває виконавчий лист про виконання даного рішення суду. Згідно листа Корольовського ВДВС м. Житомира від 20.03.2017 року позивачу стало відомо, що кошти на її користь не стягнуті. У зв'язку з не проведенням розрахунку відповідачем з дня звільнення, позивач була змушена звернутись до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з'явилась, у заяві від 18.07.2017 року просила розгляд справи здійснювати за її відсутності та прийняти заочне рішення. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, у відповідності до ч. 5 ст. 74 ЦПК України належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності представника відповідача та позивача, що відповідає вимогам ст. 224 та ч. 2 ст. 158 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, судом встановлено наступне. [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством "Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій" , що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 3-6). Згідно довідки №3/146 від 10.12.2015р. заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] станом на 10.12.2015р. становить 14221,08 грн. (а.с.10). Відповідно до довідки відповідача компенсація [PERSON] за невикористану відпустку становить 3841,32 грн. (а.с. 9). Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 04.08.2016 року позов задоволено частково. Стягнути з Державного підприємства "Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій" на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 14221,08 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 8528,28 грн., а всього 22749,36 грн. На виконання рішення суду був виданий виконавчий лист, який перебуває на виконанні в Корольовському ВДВС м. Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області. З листа Корольовського ВДВС м. Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області № 13/7.22-40/6904 від 20.03.2017 року позивачу стало відомо, що кошти на її користь не стягнуті (а.с. 11-12). Таким чином, на час розгляду справи рішення суду не виконане, заборгованість не виплачена. Відповідно до статті ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективним договором. Відповідно до вимог ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 2 зазначеного Закону визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Розмір середньої заробітної плати розраховується у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 p. №100. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (далі за текстом - закон) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно ст. 2 Закону, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Відповідно до ст. 6. Закону, компенсацію виплачують за рахунок: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об'єднання громадян. Згідно зі ст. 7 Закону, відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. За таких обставин суд дійшов висновку, що з Державного підприємства "Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій" слід стягнути на користь позивача компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати. При визначенні суми компенсації суд враховує розрахунок наведений позивачем. Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що розрахунок заборгованості здійснений позивачем відповідно до вказаних вище норм, тому позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Сплата судового збору покладається на відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог. За таких обставин суд дійшов висновку, що з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1600,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved