Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом в суд до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договір оренди нежитлового приміщення від 25.12.2012 року укладений між фізичною особою - підприємцем [PERSON] та фізичною особою підприємцем [PERSON] Свої вимоги позивач обгрунтовуе тим, що вони з відповідачкою [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.11.1999 р. по 31.07.2012 р. За час шлюбу збудували нежитлову будівлю-магазин "[INFO]" за адресою: [ADDRESS], Міжгірського району Закарпатської обласі. В даному магазині спільно з [PERSON] здійснювали підприємницьку діяльність, позивач на першому поверсі магазину, відповідач [PERSON] на другому поверсі, що встановлено рішенням Воловецького районного суду від 04.07.2013 року та підтверджено рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 22.08.20 13 р. Однак, 25.01.2013 року [PERSON] зачинила двері магазину разом з товаром позивача та стала чинити йому перешкоди у користуванні їх спільною сумісною власністю та здійсненні ним підприємницької діяльності, оскільки даний магазин розподілено між ними рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 18.06.2013 року. Крім цього, перший поверх магазину відповідачка [PERSON] на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 25.12.2012 року здала в оренду своєму батькові [PERSON] Позивач просить визнати даний договір оренди недійсним посилаючись на те, що до 25.01.20 13 року використовував приміщення магазину, а після 25.01.2013 року [PERSON] сама стала використовувати приміщення, оскільки [PERSON] не є фізичною особою - підприємцем. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, просили визнати недійсним договір оренди нежитлового приміщення магазину від 25.12.2012 року укладений між фізичною особою - підприємцем [PERSON] та фізичною особою - підприємцем [PERSON] Відповідач [PERSON] та її представник - [PERSON]. в суді щодо задоволення позовних вимог заперечили зазначивши, що [PERSON] на момент укладення договору оренди вже не перебувала y шлюбі з [PERSON], a майно, оренда якого являлась предметом договору належало їй на праві приватної власності, що стверджується свідоцтвом про право власності від 17.12.2012 року та витягом про державну реєстрацію прав від 22.12.2012 року, томy [PERSON] мала повне право на укладення договору оренди. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, причини його неявки невідомі, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про що свідчить повідомлення про вручения поштового відправлення. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України - якщо суд не має відомостей про причинy неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причинy неявки буде вызнано неповажною, суд вирішуе справу на підставі наявних в ній даних чи доказів (постановляе заочне рішення). Заслухавши пояснения сторін, детально та всебічно дослідивши надані письмові докази та матеріали справи, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Стаггею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свою цивільного права y разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свою інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свою особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити y захисті цивільного права та інтереси особи в разі порушення нею положень частим другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Встановлено, що шлюб між сторонами [PERSON] та [PERSON] було розірвано 31.07.2012 р., майно між сторонами на час розірвання шлюбу розділено не було, в тому числі i будівля магазину "[INFO]" за адресою: [ADDRESS], Міжгірського районy Закарпатської області. Розподіл (виділ) y натурі вказаного об'єкту нерухомого майна не проводився. Нежитлова будівля магaзину "[INFO]" являє собою приміщення з одним входом, на три поверки. Сторони визнали, що під час шлюбу вони здійснювали підприємницьку діяльність y виді торгівлі, кожей окремо як фізична особа підприємець i внутрішні приміщення використовували так: перший поверх під продовольчий магaзин - [PERSON], другий поверх - під промисловий магaзин - [PERSON] Згідно із ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожей із співвласників має право на надання йому y володіння та користування тієї частими спільною майна в натурі, яка відповідає його частці y праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють i користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У жовтні 2013 р., на підставі рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18.06.2013 р., [PERSON] зареєстрував за собою право власності на 1/2 частину цього нерухомого майна, підтвердженням чого є витяг про державну реестрацію прав від 23.10.2013 року. Відповідачка [PERSON] зарееструвала в КП "Міжгірське БТР" право власності на вказану нежитлову будівлю в цілому за собою, що стверджується свідоцтвом про право власності від 17.12.2012 року та витягом про державну реєстрацію прав від 22.12.2012 року. 25 грудня 2012 р. відповідачка [PERSON] як фізична особа - підприємець уклала договір оренди першого поверху приміщення магазину "[INFO]" площею 63,58 кв.м з кочегаркою 2,53 кв.м для торгової діяльності на строк до 30.11.2015 р. з [PERSON] (своїм батьком) як фізичною особою - підприємцем. Однак, відповідачем [PERSON] документів щодо його підприємницької діяльності не надано, що підтверджує фіктивність правочину передбаченого ст. 234 ЦК України, який може бути визнаний судом недійсним. Зі слів позивача [PERSON] укладений між [PERSON] та [PERSON] договір оренди мав на меті не допустити його до приміщення магазину та позбавити права займатися підприємницькою діяльністю. На даний час розподіл майна вирішується в судовому порядку. Про наявність договору оренди від 25.12.2012 року позивач [PERSON] дізнався тільки в березні місяці 2014 року під час розгляду справи Міжгірським районним судом. Згідно вимог ч.2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Крім цього, рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 04.07.2013 р. і апеляційного суду Закарпатської області від 22.08.2013 р. відповідачку зобов'язано усунути перешкоди у здійсненні підприємницької діяльності позивачу на першому поверсі магазину "[INFO]" шляком забезпечення йому вільного доступу до торговельного приміщення з передачею наявних товаро-матеріальних цінностей. Сторонами визнано, що на час розгляду справи по суті, позивач [PERSON] не має доступу до внутрішніх приміщень магазину "[INFO]". Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини , чи їх правонаступники( ч.3 ст. 61 ЦПК України) , то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановленик законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до вимог ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено безнаміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Суд вважає, що укладений відповідачами [PERSON] та [PERSON] договір оренди нежитлового приміщення від 25.12.2012 року містить ознаки фіктивного правочину, а саме : наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує певні наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які обумовлювалися у цьому правочині. Відповідачем [PERSON] не надано доказів щодо використання ним наданого в оренду приміщення магазину "[INFO]" на першому поверсі та переданого згідно акту прийому - передачі від 25.12.20 12 року за адресою: [ADDRESS], Міжгірського району Закарпатської області. Ч.1 ст. 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. 3 врахуванням того, що укладений правочин, а саме договір оренди нежитлового приміщення від 25.12.2012 року укладений між фізичною особою - підприємцем [PERSON] та фізичною особою - підприємцем [PERSON] суперечить нормам ЦК України, суд приходить до висновку про визнання його недійсним на підставі ч.1 ст.203 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь позивача необхідно стягнути сплачений ним при подачі до суду в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved