Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

У серпні 2017 року позивач Товариство з обмеженою відповідальності страхова компанія " Альфа - Гарант " в особі свого представника Ліповуз Дмитра Ігоровича , який діє на підставі довіреності № 01 / 340 - 450 від 08 листопада 2017 року, який звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] ухвалою суду від 09 лютого 2018 року до участі у справі в якості третьої особи було залучено Моторно ( транспортне ) страхове бюро України, про визнання договору страхування недійсним, свої вимоги мотивувавши тим, що 08 липня 2016 року до Товариства звернувся [PERSON] з повідомленням про ДТП від потерпілого та повідомила про ДТП, яке сталося 18 червня 2016 рок об 09 годині 50 хвилин в місті Києві на перехресті вулиць Столичне шосе та вулиці Матикіна за участю автомобіля БМВ державний номерний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля марки Хюндай Санта фе державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON]. Вищевказана ДТП була зареєстрована в ЖЕО Голосіївського УПГУ НП у м. Києві за № 40108. 18 червня 2016 року під час оформлення матеріалів, що стосується вищевказаної ДТП, жодної інформації про наявність поліса обов"язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у [PERSON] на транспортний засіб Хюндай Санта фе державний номерний знак [NUMBER], не зазначено будь-якого надання пояснень стосовно події, що відбулася [PERSON] відмовився. Пізніше, під час дачі пояснень вже начальнику Голосіївського відділу поліції м. Києва [PERSON] до пояснень було додано копію поліса страхування № АЕ / 9530559 нібито датою укладання 14 червня 2016 року та зі строком дії з 15 червня 2016 року та 14 червня 2017 року. Проте, станом на дату ДТП жодних відомостей про те, що бланк поліса № АЕ / 9530559 було реалізовано не було. Проте, вказаний бланк поліса № АЕ / 9530559 значиться зіпсованим і оригінал якого знаходиться в центральному офісі товариства. Жодних грошових коштів в якості сплати страхового платежу на поточні рахунки Товариства не надходило. Лише 29 червня 2016 року на поточний рахунок Товариства № 2650. 7. 010777.001 від [PERSON] надійшли грошові кошти у розмірі 230 гривень 85 копійок з призначенням платежу " Страхові платежі по договору № АЕ - 0009530559 . 31 жовтня 2017 року до ТДВ СК « Альфа - Гарант » було надано заяву про виплату страхового відшкодування [PERSON] власником пошкодженого транспортного засобу BMW, державний номерний знак [NUMBER]. Тобто, з моменту подання [PERSON] заяви про виплату страхового відшкодування. [PERSON] є таким, що виразив свій намір скористатися своїм правом на отримання страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а отже визнання такого договору ( полісу ) в судовому порядку недійсним є неможливим без участі [PERSON] [PERSON] подавши заяву про виплату страхового відшкодування став безпосереднім учасником, які виникають у зв'язку з виплатою страхового відшкодування за полісом ОСЦПВВНТЗ. ТДВ СК « Альфа - Гарант » з метою захисту своїх прав звернулося до Обухівського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про визнання договору страхування ( полісу АЕ / 9530559 ) недійсним. Проте, ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 05 липня 2017 року справі 372 / 1098 / 17 за Позовом ТДВ СК « Альфа - Гарант » до [PERSON]. третя особа: [PERSON] про визнання договору страхування недійсним провадження у справі було закрито па підстав п. 6 ч. 1 ст. 205 ЦПК України у зв'язку зі смертю відповідача. Тобто, єдиним способу захисту прав ТДВ СК « Альфа - Гарант » залишається подання позову подання позову про визнання договору страхування недійсним до третьої особи, на користь якої укладено договір - [PERSON] В судовому засіданні представник позивача Товариства з обмеженою відповідальності страхова компанія " Альфа - Гарант , що діє на підставі довіреності № 01 / 340 - 51 від 29 грудня 2017 року [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON], що діє на підставі довіреності від 01 липня 2016 року ( а. с. 99 ) [PERSON], позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. 16 березня 2018 року за вх. № 13497 до загальної канцелярії суду від представника Моторно ( транспортного ) страхового бюро України , що діє на підставі довіреності № 6 - 03 / 72 від 28 грудня 2017 року ( а.с. 173 ) [PERSON] надійшла заява ( а. с. 172 ) в якій вона просить проводити розгляд справи за відсутності третьої особи та проти задоволення вказаного позову не заперечують. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, вислухавши пояснення учасників цивільного провадження, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Судом встановлено, що 08 липня 2016 року до Товариства звернувся [PERSON] з повідомленням про ДТП від потерпілого та повідомила про ДТП, яке сталося 18 червня 2016 рок об 09 годині 50 хвилин в місті Києві на перехресті вулиць Столичне шосе та вулиці Матикіна за участю автомобіля БМВ державний номерний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля марки Хюндай Санта фе державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON]. Вищевказана ДТП була зареєстрована в ЖЕО Голосіївського УПГУ НП у м. Києві за № 40108. 18 червня 2016 року під час оформлення матеріалів, що стосується вищевказаної ДТП, жодної інформації про наявність поліса обов"язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у [PERSON] на транспортних засобів Хюндай Санта фе державний номерний знак [NUMBER], не зазначено будь-якого надання пояснень стосовно події, що відбулася [PERSON] відмовилась. Пізніше, під час дачі пояснень вже начальнику Голосіївського відділу поліції м. Києва [PERSON] до пояснень було додано копію поліса страхування № АЕ / 9530559 нібито датою укладання 14 червня 2016 року та зі строком дії з 15 червня 2016 року та 14 червня 2017 року. Проте, станом на дату ДТП жодних відомостей про те, що бланк поліса № АЕ / 9530559 було реалізовано не було. Водночас, вказаний бланк поліса № АЕ / 9530559 значиться зіпсованим і оригінал якого знаходиться в центральному офісі товариства. Жодних грошових коштів в якості сплати страхового платежу на поточні рахунки Товариства не надходило. Лише 29 червня 2016 року на поточний рахунок Товариства № 2650. 7. 010777.001 від [PERSON] надійшли грошові кошти у розмірі 230 гривень 85 копійок з призначенням платежу " Страхові платежі по договору № АЕ - 0009530559, підтверджується випискою по особовому рахунку. Відповідно до ст. 983 ЦПК України договір страхування набирає чинності з момент; внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором, це ж саме зазначено і в ст. 18 Закону України « Про страхування ». За змістом ст. 998 ЦК України договір страхування є нікчемним або визнається Інедійсним, у випадках, встановлених нормами Цивільного кодексу України. Статтею 10 Закону визначено, що страховим платежем ( страховий внесок, страхова премія ) є плата за страхування, яку страхувальник зобов'язаний внести страховику згідно з договором страхування. Розмір страхового платежу і строки його сплати віднесені ст. 982 ЦК України до істотних умов договору страхування. Законодавець у ст. 18 Закону України « Про страхування » № 85 / 96 - ВР розмежовуй поняття « укладення » договору і «набрання ним чинності ». Момент укладення договору може не збігатися з моментом набранням ним чинності. У випадку, що розглядається, моментом укладення договору є момент набрання ним чинності. Юридичне значення мас той факт, що коли договір страхування укладено, але перший платіж не внесено (тобто договір не набрав чинності), страховик не зобов'язаний здійснювати страхову виплату, навіть якщо випадок відбувся. Стосовно моменту набрання чинності договором страхування, тобто здійснення першого платежу, слід враховувати, що коли він здійснюється готівкою, то цей факт мас підтверджуватися видачею встановленого законодавством розрахункового документа - квитанції, касового чека тощо. При сплаті першого платежу у безготівковій формі договір набирає чинності з дати надходження коштів на рахунок страховика. Це ж саме зазначено і в листі Верховного суду України від 19 липня 2011 року « Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування » Відтак з огляду на вищенаведене вбачається, що договір страхування № АЕ / 9530559 станом на 18 червня 2016 року ( дата ДТП ) чинності не набрав у зв'язку з не оплатою страховою платежу Окрім того, як встановлено в судовому засіданні з пояснень представника позивача та виходить із матеріалів справи, 05 травня 2016 року Товариством було передано за актом передачі полісів № АГ00399 бланк полісу ОСЦГІВ серії АЕ / 9530559 [PERSON], який на той час був начальником управління страхування в місті Кіровограді та Кіровоградській області Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія « Альфа - Гарант ». Враховуючи все вищенаведене, [PERSON] було викликано в центральний офіс Товариства ще 04 липня 2016 року для надання відповідних пояснень стосовно реалізації вищевказаного бланка поліса, який письмово повідомив наступне. 14 червня 2016 року до [PERSON] ніби то звернувся за допомогою телефонного зв'язку якийсь « [PERSON] », що працює на стоянці по продажу автомобілів та попросив оформити вказаний поліс страхування і останній оформив договір страхування, проте самого страхувальника, який зазначений в полісі страхування він не бачив та договору з ним не укладав. Вищевказаний бланк поліса було підписано, якоюсь третьою особою, яка жодного відношення до страхувальника не має [PERSON] повідомив адміністрації Товариства також те, що він оформив та заповнив логотип страхування АЕ / 9530559, проте оригінал вказаного бланку поліса нікому не надав, а залишив у себе, оскільки підтвердження оплати за вказаний поліс не було. « [PERSON] », дізнавшись про те, що оригінал поліса йому [PERSON] не віддасть, попросив зняти йому копію заповненого бланку поліса для пред'явлення в банку для проведення оплати страхового платежу. [PERSON], не запідозрівши нічого підозрілого, зробив копію заповненого бланку поліса АЕ / 9530559 та віддав йому, отримавши яку, [PERSON] пішов, як він повідомив до банку сплачувати страховий платіж та запевнив [PERSON], про те, що незабаром повернеться із квитанцією про оплату та довіреністю від [PERSON] Наприкінці робочого дня, 14 червня 2016 року так і не дочекавшись ані підтвердження оплати страхового платежу за полісом АЕ / 9530559. ані документів, що підтверджували б повноваження вищезазначеної особи на представлення інтересів [PERSON], [PERSON] повідомив, ідо ним було позначено вказаний бланк поліса № АЕ / 9530559 як зіпсований, оригінал якого, разом зі звітним екземпляром, було надано [PERSON] під час складання пояснювальної записки. [PERSON] було виписано новий поліс замість АЕ / 9530559, а саме поліс АК /0692087. з вірною датою початку строку дії полісу. Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються загальними нормами параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексів України. Закону України « Про страхування », а також спеціальним для даної сфери суспільних відносин Законом України « Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ». Відповідно до ст. 16 Закону України " Про страхування " договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальник або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування ( подати допомогу, виконати послугу тощо ), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Аналогічні визначення поняття « договір страхування » закріплено в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України. Зобов'язанням, згідно ст. 509 ЦК України, є правовідношення, в якому одна сторона ( боржник ) зобов'язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора ) певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо ) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину с недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу іншими актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі посягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 3. ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Проте [PERSON] не укладав вищезазначений договір страхування та не підписував його, оплата страхового платежу, була здійснена лише 29 червня 2016 року, що прямо суперечить ст. 509 ЦК України, про що зазначено вище. Відповідно до ч. 1. ст. 21 Закону України « Про страхування » передбачено страхувальник зобов'язаний своєчасно вносити страхові платежі. Проте, всупереч вищезазначеній нормі чинного законодавства страховий платіж за оспорюваним полісом до ТДВ СК « Альфа - Гарант » надійшов лише на 11 - й день після вказаної вище ДТП. Фактично, з наведеного вище, вбачається, що договір страхування фактично було оплачено лише після настання страхового випадку. Відповідно до статті 29 Закону України « Про страхування » договір страхування вважається недійсним з моменту його укладання у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до Закону України « Про страхування » договір страхування визнається недійсним і не підлягає виконанню також у разі якщо його укладено після страхового випадку. Договір страхування визнається недійсним у судовому порядку. Так, відповідно до ч. 2. ст. 638 ЦК України « Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір ( оферти ) і прийняття пропозиції ( акцепту ) другою стороною. Укладення договору є процесом досягнення згоди з усіх істотних умов договору, водночас досягнення згоди з усіх істотних умов тягне за собою факт укладення договору, який є юридичним фактом. Так, прийняття пропозиції щодо укладення договору може відбутися не шляхом направлення акцепту у вигляді листа ( документу, що відображає повне і безумовне погодження, зазначених та відображених у оферті, істотних умов ), а шляхом вчинення дії дій ) з боку акцептанта, зміст та характер якої ( яких ) відповідає умовам пропозиції укласти поговір ( п. 2 ст. 642 ЦК України ). Відповідність названих дій ( дії ) умовам, що відображені у пропозиції укласти договір, і надає названій дії юридичне значення, що дозволяє говорити про юридичне значення факту кладення договору в цілому. Відповідно до ч. 2 статті 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільною законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії ( в нашому випадку - сплата страхового платежу ) після чого договір і є укладеним ( відповідь про прийняття пропозиції ч. 1 ст. 640 ЦК України ). Відповідно до ч. 1 ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття ( акцепт ) повинна бути повною і безумовною, а з огляду на те, що в договорі страхування АЕ / 9530559 відсутній підпис страхувальника, договір є « неукладеним, оскільки відсутнє вираження волі ( ч. З статті 203 Цивільного кодексу України ) - а воля виражена неналежною особою. Відповідно, з огляду на вищенаведене вбачається, що безпосереднє перерахування грошових коштів у сумі 230 гривень 85 копійок особисто Страхувальником, визначеним договором AF 9530559, свідчить безпосередньо про його намір укласти вказаний договір в цілому та безпосередньо приєднатися до його умов. Вищевказана сума грошових коштів була перерахована 29 червня 2016 року і відповідно цю дату можна вважати акцептом укладення вказаного договору, проте як вже було позначено вище, з огляду на ст. 29 Закону України « Про страхування » та ст. 998 Цивільного кодексу України договір страхування визнається судом недійсним якщо його укладено після настання страхового випадку який стався 18 червня 2016 року. Також, відповідно до ч. 5 ст. 203 Цивільною кодексу України Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тобто, правочин є дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, то завідомо на момент вчинення правочину об'єктивна неможливість настання правового результату не породжує у сторін тих чи інших прав та обов'язків. Тобто, заздалегідь знаючи про те, що наслідком не внесення страхового платежу є не набрання чинності договором страхування і відповідно відсутності обов'язку страховика здійснювати страхову виплату, правочин вчинений третьою особою без належного обсягу цивільної дієздатності вчинений в інтересах третьої особи без оплати страхового платежу не може бути таким, що спрямований на реальне настання правових наслідків обумовлених ним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved