Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

В квітні 2018 року позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства комерцій-ний банк «Приват банк» про визнання додаткової угоди до договору кредиту недійсною. Свої вимоги мотивував тим, що 04 березня 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір про іпотечний кредит №HEKOG40000004817. Згідно п. 1.1 договору банк зобов"язався передати [PERSON] кошти в сумі 98 475,00 грн. П.1.3 вказаного договору передбачає, що кредит видавався на придбання кварти-ри, розташованої в [ADDRESS] . Вказані кошти [PERSON] отримала і за договором купівлі-продажу придбала вка-зану квартиру у власність. В подальшому здійснювала погашення суми кредиту та процентів. Також, 04 березня 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк» був ук-ладений іпотечний договір, згідно п 1.1 [PERSON] передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] з метою забезпечення належного вико-нання зобов"язання. П.2 вказаного іпотечного договору передбачено, що зобов"язанням ви-знається обов"язок [PERSON] повернути банку кредит у розмірі 98475,00 грн. Жодних змін в іпотечний договір сторони не вносили. 22 серпня 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приват банк» було укладено до-даткову угоду до договору про іпотечний кредит №HEKOG40000004817. Згідно п. 8.1 зазначеної угоди банк зобов"язується надати «Позичальникові» кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № [NUMBER] на строк з 22 серпня 2008 року по 04 березня 2028 року включно у вигляді строкового кредиту у розмірі 21332,48 доларів США на наступні цілі; на покращення житлових умов нерухомості. Як зазначено в позові, вказані кошти за додатковою угодою [PERSON] не отримувала В позові, представник позивача посилається на рішення Конституційного Суду Укра-їни №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, згідно якого дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем)_ за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час ук-ладання, так і виконання договору. Отже, з умов договору вбачається, що кошти мали нада-ватися в споживчих цілях на покращення житлових умов. Таким чином, оспорюваний кредит являється договором споживчого кредиту. Вважає, що додаткова угода про іпотечний кредит №HEKOG40000004817 від 22 серп-ня 2008 року не відповідає вимогам законодавства. Банк не повідомив позивача про сукупну вартість кредиту. Позивач із вказаною додатковою угодою не згодна, оскільки остання порушує її пра-ва, як споживача. Вказує, що додаткова угода містить умови, які порушують закон про фі-нансові послуги та про захист прав споживачів, та вказані порушення допущено виключно в інтересах банку, обмежуючи права позичальника. Умови додаткової угоди створюють дисба-ланс договірних прав та обов"язків, діють на шкоду споживачу, а тому є несправедливими та підлягають визнанню недійсними в судовому порядку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задо-вольнити, з підстав, зазначених в позові. Представник відповідача в судовому засіданнів задоволенні позовних вимог просила відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві на позов. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що 04 березня 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приват банк» був укладений договір про іпотечний кредит №HEKOG40000004817. Згідно п. 1.1 договору банк зобов"язався передати [PERSON] кошти в сумі 98 475,00 грн. П.1.3 вказаного договору передбачає, що кредит видавався на придбання квар-тири, розташованої в [ADDRESS] . Вказані кошти [PERSON] отримала і за договором купівлі-продажу придбала зазначену квартиру у власність. В подальшому здійснювала погашення суми кредиту та про-центів. Також, 04 березня 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк» був ук-ладений іпотечний договір, згідно п 1.1 [PERSON] передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] з метою забезпечення належного вико-нання зобов"язання. П.2 вказаного іпотечного договору передбачено, що зобов`язанням ви-знається обов"язок [PERSON] повернути банку кредит у розмірі 98475,00 грн. Жодних змін в іпотечний договір сторони не вносили. 22 серпня 2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приват банк» було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит №HEKOG40000004817. Однак, згідно пояснень позивача, коштів за додатковою угодою нею отриманог не було. Згідно п. 8.1 зазначеної угоди банк зобов"язується надати «Позичальникові» кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № [NUMBER] на строк з 22 серпня 2008 року по 04 березня 2028 року включно у вигляді строкового кредиту у розмірі 21332,48 доларів США на наступні цілі; на покращення житлових умов нерухомості. Позивач вказує, що на час укладення договорів банк діяв на свою користь, порушуючи вимоги закону про фінансові послуги та про захист прав споживачів. Вказані дії є несп-раведливими по відношенн. до нього, як до споживача фінансових послуг, а тому просить додаткову угоду визнати недійсною. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Ко-дексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Осо-ба, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевияв-лення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, глава 16, параграф 2 Цивільного кодексу України регулює правовідносини при укладені правочинів, їх дії і припинення, а також визнання недійсними. Зокрема, ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є не-додержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені час-тинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є право-чин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнан-ня такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодек-сом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний су-дом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч.ч. 1,4 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зо-бов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і запе-речень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Згідно положень ст. ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедли-вості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ни-ми, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Зі змісту додаткової угоди вбачається, що сторони досягли всіх істотних умов та по-годилися з її умовами, про що свідчать їх особисті підписи на вказаній угоді. Укладаючи оспорювану додаткову угоду сторони діяли вільно, на власний розсуд, визначаючи його умови, підписавши додаткову угоду позивач погодився з його умовами, та доказів зворотному суду надано не було. У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України, сторонами додаткової угоди було досяг-нуто згоди з приводу усіх істотних умов договору, про що свідчать відповідні підписи. Позивач вказує, що банк під час укладення додаткової угоди ввів його в оману і лише на даний час йому зрозумілі умови кредитування та умови додаткової угоди, а тому остання має бути визнана недійсною. Суд вважає за необхідне вказати про те, що істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитним договором унаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є підставою вважати умови кредитного договору несправедливими у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та для визнання спірного договору недійсним, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник мав можливість, виходячи з динаміки зміни курсу валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальва-ції, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Статтею 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно вве-ла другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст.ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчи-нений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника од-нієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до п. 20 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбу-вається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають іс-тотне значення: природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначен-ням. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому воле-виявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сто-рону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсно-сті правочину за ст. 230 ЦК України. Зазначене дає підстави для висновку, що обман може стосуватись тільки обставин, що мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим при-значенням. Обман може виражатись в активних та пасивних діях недобросовісної сторони правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Об-ман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При чому, наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Вста-новлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності пра-вочину за ст. 230 ЦК України. Таким чином, одна із сторін правочину або інша заінтересована особа повинна до-вести навмисне цілеспрямоване введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. В силу ч. 1 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", нечесна підприєм-ницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (п. 2 ч.1 цієї норми Закону). Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вво-дить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших ці-нових переваг (п.3 ч.2 цієї норми Закону). Відповідно до положень, закріплених у ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України "Про захист прав споживачів" закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької ді-яльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів. Крім того, пунктом 7 частини 1 статті 21 цього Закону визначено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо ціну продукції визначено неналежним чи-ном. Разом з тим, позивачем не було надано доказів того, що відповідач при укладенні до-говору застосував нечесну підприємницьку практику. Позивач не мала претензій щодо умов додаткової угоди, та засвідчив свою згоду під-писом, а тому дії відповідача не містять ознак нечесної підприємницької практики. Крім того, питання про розірвання додаткової угоди, а також кредитного договору по-зичальник не порушував, виконував його умови та сплачував кредитні кошти, тобто визнавав умови як договору, так і додаткової угоди. Також, суд вважає за необхідне зазначити про те, що Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника до-говору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача пись мового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встанов-лені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або от-риманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами. З матеріалів справи вбачається, що з моменту укладення та протягом дії додаткової угоди позивач не звертався до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін (виправ-лень) до неї або роз`ясненням окремих її положень, які, на його думку, укладені з порушен-ням істотних умов, та укладені із порушенням закону про фінансові послуги чи закону про захист прав споживачів, що в свою чергу не породжує юридичних наслідків, суть угоди йому була зрозуміла та він погодився із усіма умовами такої угоди, зокрема, і в частині підвищен-ня відсоткової ставки. Позивач на момент укладення угоди, мав достатній обсяг цивільної дієздатності щодо розуміння положень додаткової угоди, діяла вільно та не була обмежена в отриманні інфор-мації щодо її умов, оскільки, підписала додаткову угоду та впродовж тривалого часу вико-нувала її вимоги. Підсумовуюич викладене, судом встановлено, що позивача не примушували до ук-ладання як договору, так і додаткової угоди; боржник міг обрати будь-яку фінансову уста-нову для кредитування; відсутнє введення позичальника в оману; кредит виданий належним чином; немає дисбалансу прав сторін договору; положення договору справедливі; відсутні інші порушення законодавства про захист прав споживачів, а тому немає будь-якого підґрун-тя для визначення фінансової діяльності банку «нечесною». Посилання позивача на поло-ження на ст. 19 «Про захист прав споживачів» є неаргументованим і не доведеним. Суд не приймає до уваги уваги позицію сторони позивача, оскільки вона спросто-вується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. Крім того, суд враховує те, що, відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна дав-ність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є під-ставою для відмови у позові. Вищевказаний позов сторона позивача підписала до суду 20 квітня 2018 року, а до-даткову угоду було укладено в 2008 році. Будь-яких доказів про поважність причин пропуску трирічного строку позовної дав-ності, позивачем та його представником суду надано не було і судом таких доказів в ході розгляду справи не здобуто. Заяви про поновлення строку позовної давності позивач та її представник суду не по-давали. Проте, представник відповідача, у відзиві наполягала на застосуванні даної норми, оскільки позивач звернулась до суду з даним позовом в 2018 році, тобто після спливу три-річного строку з моменту укладення додаткової угоди. За встановлених вище обставини, суд приходить до висновку, що викладені обґрунту-вання та доводи позовних вимог, не дають суду правових підстав для визнання додаткової угоди недійсною, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed