Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-26 00:00:00

У лютому 2011 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що її матері - [PERSON] належав на праві власності житловий будинок з господарськими спорудами, який знаходився за адресою: вул. Будьонного, 6 у с. Станичне Нововодолазького району Харківської області, на підставі запису у погосподарській книзі за № 44 виконкому Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області. 15 червня 1981 року [PERSON] померла. Після смерті матері позивач, як спадкоємець за заповітом, отримала свідоцтво про право на спадщину, яке ніким не оспорювалося, та набула право власності на спірне домоволодіння. Після смерті матері вона дозволила братові - [PERSON] разом із його сім'єю проживати у вказаному будинку. 15 квітня 2008 року [PERSON] помер, у спірному будинку залишилася проживати його дружина - [PERSON] У квітні 2009 року позивачка дізналася, що рішенням Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 09 січня 2004 року № 4 без будь-яких правовстановлюючих документів [PERSON] було видано свідоцтво про право власності від 18 лютого 2004 року на будинок за адресою: вул. Будьонного, 6 у с. Станичне Нововодолазького району Харківської області, яке зареєстроване у Нововодолазькому БТІ. Після смерті [PERSON] право власності на спірний будинок було оформлено на його дружину [PERSON], шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину. 03 жовтня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу спірного житлового будинку. У звязку з викладеним позивачка просила визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Станичненською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 18 лютого 2004 року на імя [PERSON]; поновити її порушене право власності на будинок шляхом витребування його із чужого незаконного володіння [PERSON] і виселення відповідачки з усіма проживаючими з нею особами без надання іншого жилого приміщення, передавши їй цей будинок. У травні 2011 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, до придбала вказаний житловий будинок на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного 03 жовтня 2008 року між нею та [PERSON], який не визнаний в установленому порядку недійсним та зареєстрований у БТІ. Просила визнати за нею право власності на спірний будинок. Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 18 квітня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2012 року, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на домоволодіння № 6 по вул. Будьонного у с. Станичне Нововодолазького району Харківської області. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 березня 2013 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 18 квітня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 21 травня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання заповіту, посвідченого Сганичненською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, складеного [PERSON] А.1. на імя [PERSON], недійсним та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину на ім'я [PERSON], виданого 13 липня 1983 року нотаріусом [PERSON] Нововодолазької державної нотаріальної контори. [PERSON] посилалась на те, що заповіт та свідоцтво про право на спадщину є недійсними, оскільки порушують її права власника на будинок із надвірними будівлями, що розташований по вул. Будьонного, 6 у с. Станичне Нововодолазького району Харківської області. Так. із тексту заповіту вбачається, що [PERSON] заповідає [PERSON] все майно, яке буде належати і належне їй на день смерті. У свідоцтві про право [PERSON] на спадщину від 13 лиши 1983 року таким спадковим майном зазначено будинок із надвірними будівлями і сараєм у с. Станичне Нововодолазького району Харківської області, розташованого на землях колгоспу ім. Дзержинського, площею 48 кв. м, побудований згідно із записом № 44 в погосподарській книзі у 1966 році, а в позовних заявах на даний час [PERSON] зазначає, що вона отримала у 1983 році у спадщину житловий будинок, який зараз належить [PERSON] та який згідно з документами Станичненської сільської ради Харківської області побудований в 1970 році та має площу 86 кв. м. Отже, мова йде про різні будинки. Крім того, заповіт від імені [PERSON] видано з порушенням вимог закону та п. 77 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних сільських рад народних депутатів трудящих від 19 січня 1976 року № 1/5. оскільки [PERSON] А.1. була неграмотною. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 28 серпня 2014 року справи за вказаними позовними заявами об'єднано в одне провадження. Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 29 жовтня 2014 року позов [PERSON] задоволено. Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18 лютого 2004 року на ім'я [PERSON], видане Станичненською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, на підставі рішення виконавчого комітету Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 09 січня 2004 року № 4. Ухвалено витребувати у [PERSON] належний [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину будинок з господарськими спорудами, розташований по вул. Будьонного, 6 у с. Станичне Нововодолазького району Харківської області, та надати його [PERSON] для володіння, користування, а також розпорядження своїм майном. Виселено [PERSON] з усіма проживаючими з нею особами з вищевказаного будинку без надання іншого житлового приміщення. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], Сганичненська сільська рада Нововодолазького району Харківської області, КП «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро», Нововодолазька державна нотаріальна контора Харківської області, приватний нотаріус Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області [PERSON], про визнання права власності відмовлено. У задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], Станичненської сільської рази Нововодолазького району Харківської області про встановлення факту членства в колгоспному дворі [PERSON], поновлення термінів на визнання недійсними та визнання недійсними заповіту, а також свідоцтва про право на спадщину відмовлено. Додатковим рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 27 лютого 2015 року вирішено питання про розподіл судових витрат. Також доповнено рішення суду: позовні вимоги [PERSON] в частині встановлення факту того, що [PERSON] був членом колгоспного двору с. Станичне Нововодолазького району Харківської області, розташованого на землях колгоспу ім. Дзержинського, не підлягають задоволенню за недоведеністю. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 03 липня 2015 року рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 29 жовтня 2014 року та додаткове рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 27 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, [PERSON], треті особи [PERSON], КП «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро», Нововодолазька державна нотаріальна контора Харківської області, приватний нотаріус Нововодолазького районного нотаріального округу [PERSON], про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, поновлення порушеного права, витребування майна із чужого незаконного володіння і виселення. Позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано недійсним заповіт, посвідчений Станичненською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 16 серпня 1978 року, складений від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] Визнано недійсним свідоцтво про право [PERSON] на спадщину за заповітом на житловий будинок житловою площею 48 кв.м з надвірними будівлями у с. Станичне Нововодолазького району Харківської області після смерті [PERSON] А.1., виданого Нсвоводолазькою державною нотаріальною конторою Харківської області 13 липня 1983 року, зареєстроване в реєстрі за № 950. У задоволенні інших позовних вимог [PERSON] відмовлено. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2015 року касаційну скаргу представника [PERSON] [PERSON] задоволено частково, рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 29 жовтня 2014 року, додаткове рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 27 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 03 липня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08.12.2015 року визначено підсудність даної цивільної справи Валківському районному суду Харківської області. 11 січня 2016 року цивільна справа надійшла до Валківського районного суду Харківської області та призначена в судове засідання. За клопотанням представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON] ухвалою суду від 28.04.2016 року до участі у справі в якості третьої особи залучено Орган опіки і піклування Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області. 18 серпня 2016 року [PERSON] уточнила позовні вимоги, просила визнати за нею право власності на житловий будинок № 6 з верандою, загальною площею 86 кв.м., з надвірними будівлями, що розташовані по вул. Будьонного, 6 в с. Станичне Нововодолажського району Харківської області, як добросовісним набувачем. Вважає, що з урахуванням положень п.25 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» має бути визнана добросовісним набувачем, оскільки при вчиненні правочину не знала і не могла знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна. Правочин, на підставі якого [PERSON] набула у володіння спірне майно, відповідає всім ознакам дійсності правочину, зокрема, на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано за відчужувачем, будь-які записи про судовий спір відносно цього майна були відсутні. Посилаючись на ст.347 ЦК України, вважає, що [PERSON] фактично відмовилася від своєї власності, т.я. не зареєструвала право власності на житловий будинок, не сплачувала належні платежі та збори, не обробляла земельну ділянку та не стежтла за його технічним станом. Договір купівлі-продажу житлового будинку було укладено нотаріально з дотриманням усіх вимог закону, підстав сумніватися не було, тому підстав у [PERSON] на витребування будинку згідно ст.388 ЦК України немає. В судовому засіданні сторони та їх представники підтримали позовні вимоги, просили її задовольнити. Представники третіх осіб просили розгляд справи проводити за їх відсутності. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши надані докази, суд приходить до наступного висновку. Згідно Примірного статуту сільськогосподарської артілі 1935 р. колгоспним двором вважалося сімейно-трудове об'єднання осіб, які спільно проживали і вели спільне господарство. Неодмінною умовою його існування було членство в колгоспі хоча б одного члена сім'ї, навіть пенсіонера. Статус колгоспного двору надавав сім'ї право на одержання у користування 0,60 га земельної ділянки. Колгоспному двору, згідно зі ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) дозволялося мати у власності "підсобне господарство" на присадибній земельній ділянці, наданій йому в користування, будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент, відповідно до статуту колгоспу. Крім цього, власністю колгоспного двору ставали трудові доходи членів колгоспного двору від участі у громадському господарстві колгоспу, передані ними у власність двору, а також інше майно, передане ними у спільну власність двору. До спільної власності належали також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані за спільні кошти. При цьому термін "підсобне господарство" трактувався як комплекс господарських будівель. Будь-яке майно, навіть одяг, придбаний за спільні кошти, вважалося спільною власністю, а отже, конкретній особі передавалося лише в користування або було одночасно предметом користування кількох осіб. Майно, не передане у власність двору, було власністю конкретного його члена, спільною власністю кількох членів або спільною власністю подружжя. Житловий будинок, господарські споруди, худоба могли бути лише спільною власністю колгоспного двору, тобто, його виключною власністю. Частка члена колгоспного двору у майні двору визначалася у трьох випадках: при виході з нього (без утворення нового двору), при поділі двору та при зверненні стягнення за особистим зобов'язанням члена двору. За ст. 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), частки кожного з членів двору, незалежно від віку та працездатності, вважалися рівними. І лише частка працездатного члена сім'ї могла бути зменшена або у її виділенні могло бути відмовлено у зв'язку з нетривалим перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Колгоспний двір міг бути поділений лише за рішенням сільської ради та у разі наділення колгоспом окремою земельною ділянкою тих, хто бажає відокремитися. За імперативною нормою ст. 126 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) працездатний член колгоспного двору втрачав право на частку у майні двору, якщо він не менше трьох років поспіль не брав своєю працею та коштами участі у веденні спільного господарства двору, крім випадків призову на строкову військову службу, навчання або хвороби. Відповідно до ст.563 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) у разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається; воно відкривалося лише тоді, коли помирав останній член двору. Але спадкування особистого майна кожного члена двору здійснювалося у загальному порядку. Вищі судові інстанції УРСР неодноразово звертали увагу судів на цей особливий правовий режим майна колгоспного двору. Згідно ст. 17 Закону України "Про власність", що набув чинності 15 квітня 1991 р., спільною сумісною власністю є майно, придбане в результаті спільної праці членів сім'ї, якщо інше не передбачено письмовою угодою між ними. У цьому Законі не тільки не було згадки про колгоспний двір, а й, що головне, особа не могла уже стати співвласником на тій лише підставі, що є членом сім'ї. Одночасно були встановлені єдині правила щодо виникнення права на спадкування. Це означало, що смерть кожної людини є підставою для відкриття спадщини, незалежно від жодних обставин. Законом України "Про власність" була ліквідована різниця правового режиму майна у "колгоспному дворі" та в "робітничому дворі", встановлено єдиний правовий режим майна, незалежно від місця проживання чи місця праці особи. З огляду на те, що цей Закон набув чинності 15 квітня 1991 р., його дія не поширилася на майно, яке було придбане раніше. Це означає, що на таке майно і далі поширюється правовий режим майна колгоспного двору - спільна сумісна власність усіх його членів. Ця обставина і сьогодні має братися до уваги при відчуженні цього майна, а також при його спадкуванні. Судом встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в по вул.Будьонного, 6, в с.Станичне Нововодолазького району Харківської області відноситься до колгоспного типу двору, що підтверджується записом по господарській книзі виконавчого комітету Станичненської сільської ради народних депутатів за № 44. Будинок деревяний, обложений цеглою, критий шифером, загальний розмір жилої площі 48 кв.м. До цього будинку примикають господарські будівлі: сарай. Всі будівлі розташовані на землі, площею 0,46 га, закріпленій за колгоспом ім. Дзержинського (т.1 а.с.206) З матеріалів справи вбачається і не оспорюється сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що після смерті [PERSON] в колгоспному дворі, до майна якого входило спільне домоволодіння, залишився проживати її син [PERSON], який працював в колгоспі механізатором. Інші діти [PERSON], в тому числі і [PERSON], в зазначеному домоволодінні на той час вже не проживали, отже єдиним членом колгоспного двору залишався [PERSON], який доглядав тяжко хвору матір. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердила, що [PERSON] повернувся на постійне проживання в с. Станичне приблизно в 1978 році, до цього батьки проживали самі. Вказала, що вона не заперечувала, щоб [PERSON] разом з сімєю проживав в житловому будинку, коли доглядав хвору матір, так і після її смерті. [PERSON] дружина [PERSON] в заяві, посвідченій секретарем Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області 01.09.2016 року та зареєстрованій у реєстрі за № 116, повідомила, що чоловік почав будувати будинок, ще коли проживав в [INFO], звідки привозив будматеріали. [PERSON] на той час вчилася в інституті та буда на утриманні брата, не мала ні матеріальної, ні фізичної можливості брати участь у будівництві. Про заповіт ніхто не знав. На той час чоловік працював в колгоспі, оскільки приїхав доглядати матір, коли її паралізувало, для чого довелось звільнитись з роботи. За всі роки [PERSON] не приїжджала до брата, не спілкувалася, на похорон не приїхала, хоча була повідомлена. Зазначає, що житловий будинок продано на законних підставах, [PERSON] є законопослушним набувачем домоволодіння. (т.5 а.с.110) В надісланій до суду 30.08.2016 року заяві [PERSON] донька рідного брата [PERSON] і [PERSON] вказує, що проживає в м. Донецьку, але кожного року приїжджала разом з батьком [PERSON] в с. Станичне, щоб провідати своїх родичів та взяти сільгосппродукцію. Після смерті бабусі [PERSON], їздили до батькового брата [PERSON], який залишався проживати у будинку, обробляв земельну ділянку, допомагав їм сільгосппродуктами харчування. На її думку, будь-яких змін за час проживання [PERSON] житловий будинок не зазнав, через відсутність коштів всі приміщення були в занедбаному стані. (т.5 а.с.85) [PERSON] рідна сестра [PERSON] і [PERSON] в надісланій до суду заяві-поясненнях 08.07.2016 року вказує, що в 1986 році допомагала братові в облаштуванні житлового будинку в с. Станичне. (т.5 а.с.63) Згідно виписки із Книги обліку реєстрації місця проживання (стр.119-120) остання дата прописки постійного місця проживання [PERSON] в с. Станичне значиться 07.07.1987 року. [PERSON] на той час вже був пенсіонером. (т.5 а.с.118 ) Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК Української PCP (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. У відповідності до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» - положення ст.ст. 17,18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15.04.1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору, зокрема, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це права, вважається працездатні члени двору, які не менше 3-х років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УPCP (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 2 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті «г» пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена та поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. Таким чином, зібрані у справі докази та їх оцінка в сукупності свідчать про те, що після смерті 15.06.1981 року голови колгоспного двору [PERSON] член її сімї - син [PERSON] не втратив права на частку у майні колгоспного двору, оскільки станом на 15.04.1991 року проживав в житловому будинку, утримував його надвірні будівлі, покращував їх становище, вів підсобне господарство, обробляв земельну ділянку, збільшивши її розміри, тому як останній член цього двору має право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходяться по вул. Будьонного, 6, в с.Станичне Нововодолазького району Харківської області, в звязку з чим правомірно переоформив своє право в передбаченому законом порядку. Суд не приймає до уваги, як належний доказ, довідку виконавчого комітету Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області № 47 від 12.07.1983 року, в якій зазначено, що [PERSON], яка померла 15.06.1981 року є останнім членом колгоспного двору, оскільки у відповідності до Інструкції про порядок ведення по господарських книг сільської ради № 1/5 виконком не відслідковував, не збирав, не володів інформацією про членство в колгоспі та в колгоспному дворі. Такою інформацією володіли і розпоряджалися колгоспи. Додатком № 32 до Інструкції № 1/5 закріплено зразок довідки про право власності колгоспного (одноосібного двору) на житловий будинок у звязку з переходом права власності на будинок бо його частину. Зразок довідки передбачає обовязковий підпис на довідці голови колгоспу та печатки колгоспу. Відповідно до Інструкції про порядок видачі довідок-характеристик на житлові будинки (домоволодіння) для надання до державної нотаріальної контори, затвердженої Міністерством житлово-комунального господарства УРСР за погодженням з Мінюстом УРСР 07.10.1977 року, вказані довідки-характеристики на житлові будинки (домоволодіння) для надання до державної нотаріальної контори під час вчинення правочину видається бюро технічної інвентаризації на вимогу власника житлового будинку (домоволодіння) або голови колгоспного двору. Для оформлення свідоцтва про право на спадщину така довідка-характеристика видається на вимогу спадкоємців. Підставами, які підтверджують право особистої власності на житловий будинок (домоволодіння) є документи, зазначені в Інструкції про порядок реєстрації будинків і домоволодінь в містах, селищах міського типу УРСР і зареєстровані в бюро технічної інвентаризації. Видачі довідки-характеристики обовязково передує обстеження земельної ділянки для уточнення її розміру, а також обстеження розміщеного на ній житлового будинку (домоволодіння) з метою встановлення його фактичного складу, розміру, стану та вартості. П.4 Інструкції передбачає, що якщо у фактичного володільця житлового будинку немає документів, що підтверджують право власності, і будинок (домоволодіння) не зареєстровано в реєстровій книзі бюро технічної інвентаризації, довідка-характеристика не видається. Не дивлячись на перераховані норми законодавства, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, 13 липня 1983 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину, згідно якого [PERSON], яке мешкає в м.Перевальськ вул.Багратіона (інші дані відсутні), є спадкоємцем зазначеного в посвідченому Станичненською сільською радою 16.08.1979 року заповіті [PERSON] майна, а саме: деревяного, обкладеного цеглою житлового будинку житловою площею 48 кв.м. з надвірними будівлями, розташованого в с. Станичне Нововодолазького району Харківської області на землях колгоспу ім. Дзержинського. (т.1 а.с.204) Хоча сам заповіт, посвідчений секретарем Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області 16.08.1979 року за р. № 67, не конкретизує спадкове майно, а лише містить загальноприйнятий перелік: жилий будинок з допоміжними господарськими надвірними будівлями, і все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати заповідачу на день смерті і на що вона за законом матиме право. Отже, нотаріус, приймаючи від позивачки заповіт, складений і посвідчений з порушенням діючого законодавства та видаючи на його підставі свідоцтво про право власності за заповітом, порушила вимоги ч.1 п.26 ст.28 Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР № 45/5 від 31.10.1975 року, яка передбачає, що державні нотаріуси не приймають для здійснення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам законодавства. В даному випадку нотаріус була зобовязана та мала можливість перевірити заповіт, складений [PERSON], та інші документи на предмет їх відповідності діючому законодавству. У відповідності до ст. 28 Закону УРСР «Про державний нотаріат» 1975 року державні нотаріуси та інші посадові особи,які здійснюють нотаріальні дії відмовляють в здійсненні нотаріальної дії, якщо здійснення такої дії суперечить закону. Крім того, в звязку з тим, що будинок належав до колгоспного типу двору та за життя власника не був оформлений на робочий тип двору, правовстановлюючий документ на це нерухоме майно не може бути видано через смерть його власника. В звязку з відсутністю правовстановлюючого документа на будинок, неможливістю перевести колгоспний двір до іншої категорії з видачею свідоцтва про право власності на будинок як на обєкт права приватної власності громадянина та неможливістю зареєструвати нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав, оформити спадщину нотаріальна контора не може. Згідно роз'яснень Міністерства юстиції України № 19-32/319 від 21.02.2005 року у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. В даному випадку звернутися з заявою про реєстрацію прав власності на нерухоме майно за померлою особою мають право її спадкоємці. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним свідоцтва про право [PERSON] на спадщину за заповітом на житловий будинок житловою площею 48 кв.м. з надвірними будівлями в селі Станичне Нововодолазького району Харківської області після смерті [PERSON], виданого Нововодолазькою державною нотаріальною конторою Харківської області 13 липня 1983 року, зареєстрованого в реєстрі за № 950. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. 09.01.2004 року виконавчим комітетом Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за наслідками розгляду матеріалів Нововодолазького МБТІ постановлено рішення про видачу свідоцтва про право власності [PERSON] на домоволодіння, яке знаходиться в с.Станичне по вул.Будьонного, 6, Нововодолазького району Харківської області. 18.02.2004 року Станичненською сільською радою Нововодолазького району Харківської області видано свідоцтво про право приватної власності [PERSON] на домоволодіння на земельній ділянці за вказаною вище адресою. Будинок має загальну площу 86 кв.м., житлову - 39,7 кв.м., на земельній ділянці також знаходиться веранда «а», гараж «Г», сарай «г», сарай «Д», льох «Б», санвузол «Е», колодязь, ворота «N», паркан «N1». 13.01.2008 року державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області [PERSON] видано свідоцтво про право [PERSON] на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON], який помер 15.04.2007 року, а саме на житловий будинок літ. А-1 загальною площею 86 кв.м., житловою площею 39,7 кв.м. з надвірними будівлями, розташованого на земельній ділянці площею 9600 кв.м. за адресою вул. Будьонного 6 в с. Станичне Нововодолазького району Харківської області. 03.10.2008 року приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу [PERSON] посвідчено укладений між [PERSON] і [PERSON] договір купівлі-продажу вказаного вище житлового будинку з надвірними будівлями. 22.10.2008 року набуте за вказаним договором купівлі-продажу право власності [PERSON] на нерухоме майно зареєстровано Нововодолазьким МКП БТІ. Приватний нотаріус Нововодолазького районного нотаріального округу [PERSON] в листі 771/01-16 від 30.08.2016 року повідомила, що 03.10.2008 року за реєстровим № 3540 нотаріусом було посвідчено договір купівлі продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в с. Станичне Нововодолазького району Харківської області, вул. Будьонного, 6, сторонами за яким були: продавець [PERSON], покупець [PERSON]. Право власності Продавця на вищезгаданий житловий будинок було належним чином підтверджено свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 18.01.2008 року Державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 24, зареєстрованим у Нововодолазькому МКПТІ 19.02.2008 року в книзі № 3 за реєстровим № 145 та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим цим же МКПТІ 30.09.2008 року за № 20415050. Як зазначає нотаріус, за даними Єдиних реєстрів Інформаційної системи Мінюсту України нотаріусом було проведено перевірку наявності заборон, арештів та податкової застави на майно Продавця і встановлено відсутність будь-яких заборон, арештів та податкової застави на даний житловий будинок. Підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії, тобто посвідчення договору купівлі-продажу, у нотаріуса не було. (т.5 а.с.91) Таким чином, надані докази свідчать про правомірність прийнятого виконкомом Станиченської сільської ради Нововодолазького району Харківської області рішення від 09.01.2004 року про право власності [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою вул. Будьонного, 6 в с. Станичне Нововодолазького району Харківської області, право власності на який в подальшому набула в передбаченому законом порядку [PERSON] за договором купівлі-продажу. Правомірність набуття [PERSON] права власності на дане домоволодіння сторони не оспорюють, а тому відсутні підстави про задоволення позовних вимог щодо витребування у неї вказаного майна та виселення з усіма проживаючими з нею особами без надання іншого житлового приміщення. На підставі викладеного,

Outcome: partial