Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" звернулось в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], в якій просить стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором № ROMWGK 00000135 від 08.12.2006 року, посилаючись на невиконання його умов, у звязку з чим за [PERSON] станом на 21.05.2015 року утворилась заборгованість в сумі 25 149,95 доларів США., яка складається з наступного : - 23 431, 90 доларів США. - заборгованість за кредитом; - 907, 81 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 114 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; - 696, 24 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов"язань за договором. В обгрунтування позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" ( надалі Банк) зазначив, що 08.12.2006 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 19 000 доларів США для придбання житла, а також в сумі 2565 доларів США для сплати страхових платежів на термін до 07.12.2021 року зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та 0.20 % на місяць на тіло виданого кредиту. Крім цього, в якості забезпечення виконання зобов"язань позичальником [PERSON] по кредитному договору перед банком, між ПАТ КБ "ПриватБанк" і [PERSON] було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель несе солідарний обов"язок із позичальником по поверненню кредиту. На підтвердження зазначених обставин позивач покликається на кредитний договір, договір поруки, розрахунок заборгованості, а також претензії щодо погашення заборгованості, які були направленні відповідачам в порядку досудового врегулювання спору. [PERSON] і [PERSON] звернулась в суд з зустрічним позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк", в якому просять визнати недійсними кредитний договір № ROMWGK 00000135 від 08.12.2006 року, а також додаткові угоди до нього: № 1 від 17 лютого 2012 року; № 2 від 13.03.2013 року; № 3 від 27.11.2014 року, укладені між Банком та [PERSON], а також договір поруки, укладений між ПАТ КБ "ПриватБанк" і [PERSON]. В обгрунтування позовних вимог посилаються на те, що кредитний договір та додаткові угоди [PERSON] уклав з ПАТ КБ "ПриватБанк" внаслідок обману, який полягав у неповідомленні ( приховуванні) банком дійсної сукупної вартості кредиту, в тому числі і по додаткових угодах. З цих же підстав просять визнати недійсним і договір поруки, який є похідним від кредитного договору. На підтвердження факту обману покликаються на розбіжність у змісті договорів щодо відсоткової ставки і фактично сплачених відсотків, які за підрахунками [PERSON] є більшими, ніж зазначено в договорі, а також на те, що в додаткових угодах насправді не відображено умов реструктуризації боргу, а навпаки збільшено розмір тіла кредиту, якого [PERSON] фактично не отримував. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнив розрахунок заборгованості за кредитним договором, згідно якого просив стягнути солідарно з відповідачів борг по кредитному договору і додаткових угодах та договору поруки в сумі 25 150, 62 доларів США в повному обсязі. Суду пояснив, що під час дії кредитного договору, позичальник постійно допускав заборгованість. У зв"язку з цим, між банком і [PERSON] було укладено ряд додаткових угод, умови яких передбачали реструктуризацію заборгованості по кредиту, однак, при цьому, збільшувався розмір щомісячних обов"язкових платежів, оскільки прострочена заборгованість по кредиту і відсотках включалась до тіла виданого кредиту. Умови кредитного договору, з врахуванням додаткових угод, позичальник також не виконував, а тому, маючи право на дострокове стягнення усієї суми кредиту, банк просить стягнути достроково заборгованість з відповідачів в повному обсязі. Проти зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] заперечив, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] був обізнаний як з умовами кредитного, так і умовами додаткових угод. При цьому, [PERSON] знав, що реструктуризація заборгованості по кредитному договору полягала у частковому списанні нарахованої пені за прострочення зобов"язання по кредиту з одночасним включенням заборгованості, що утворилася на час підписання кожної додаткової угоди, до тіла кредиту . Умови договорів відповідач прийняв, що ствердив своїм підписом під договорами. Крім цього, представник позивача просив застосувати до позовних вимог за зустрічним позовом строки позовної давності. Позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" просив задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник відповідачів - позивачів за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні зустрічний позов підтримав. Суду пояснив, що при укладанні кредитного догвору з [PERSON] банк не дотримався вимог ч.2, ч.5 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо справедливості умов договору, а саме ціни договору, що включає в себе сукупну вартість кредиту. Зокрема, банком не було доведено позичальнику сукупної вартості кредиту. Також в умовах договору та умовах додаткових договорів не було достовірно відображено розмір відсоткової ставки за користування кредитом. А саме у договорі відсоткова ставка відображена на рівні 1% в місяць на залишок по кредиту, що зумовило у позичальника хибне враження про розмір плати за користування кредитом у річному еквіваленті. В той же час вважає, що відповідно до чинного законодавства відсоткова ставка мала б бути відображена у відсотках на рік ( річних), і щомісячні платежі процентів згідно ст.11 згаданого Закону мають відповідати річній ставці. При цьому, через приховування банком дійсної річної ставки, за час користування кредитом, позичальником фактично щомісяця було сплачено на 2,04 доларів США більше ніж передбачено відсотковою ставкою, що сукупно становить переплату 367,02 доларів США. Крім цього, при укладенні додаткових угод до кредитного договору, банк також не дотримався положень ч.2 ст. 11, ч.2 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів", ч.3 ст.1056-1 ЦК України щодо незмінності фіксованої процентної ставки, оскільки вважає, що за умовами додаткових угод згідно графіку платежів збільшився щомісячний платіж процентів за користування кредитом. В цілому вважає, що при укладенні кредитного договору і додаткових угод банк ввів позичальника в оману щодо розміру плати за користування кредитом, не надавши йому достовірної інформації про це, а також щодо сукупної вартості кредиту. З цих підстав, просить визнати кредитний договір з додатковими угодами недійсними. Також просить визнати недійсним договір поруки, як такий, що укладений за недійсним кредитним договором та задовольнити зустрічний позов в повному обсязі, а в задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк" відмовити. Просив також застосувати наслідки недійсності правочинів до укладених договорів. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши подані сторонами докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Як видно з матеріалів справи, 08.12.2006 року між ПАТ КБ ПриватБанк та [PERSON] було укладено кредитний договір №ROMWGK 00000135, за яким останній отримав валютний кредит у сумі 19 000 доларів США для придбання житла, а також в сумі 2565 доларів США для сплати страхових платежів на термін до 07.12.2021 року зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та 0,20% на місяць на суму виданого кредиту. ( а.с.14-15) Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Факт отримання [PERSON] кредиту в сумі 19 000 доларів США для придбання житла, а також в сумі 2565 доларів США для сплати страхових платежів за кредитним договором визнається сторонами у справі, а також підтверджується матеріалами кредитної справи ( а.с.117-136), а тому відповідно до ст.61 ЦПК України є підтвердженим. При цьому, укладаючи кредитний договір та отримуючи кредит, [PERSON] був повідомлений про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Так, відповідно до п. д ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції закону на час виникнення спірних правовідносин Банк зобов"язаний повідомити споживача про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). Зі змісту кредитного договору видно, що [PERSON] ознайомлений з його умовами, що підтверджується його підписами на кожній сторінці договору та у розділі "юридичні адреси сторін". Зі змісту договору також видно, що його умови ( п.1.1) містять інформацію про: фіксовану відсоткову ставку, яка складається з ставки на залишок заборгованості по кредиту і ставки на суму виданого кредиту; винагороду за надання фінансового інструменту; розмір процентів у разі дострокового погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторнигу. Також умови договору містять період сплати чергових платежів по сплаті кредиту, який встановлений з "8" по "15" число кожного місяця та розмір щомісячного платежу у сумі 268,07 доларів США, що складається із заборгованості по тілу кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. ( а.с.14-15) Отже, кредитний договір містить умови, в яких відображена інформація, яка дозволяє обрахувати орієнтовну вартість кредиту, виходячи із розміру обов"язкових щомісячних платежів у сумі 268,07 доларів США помножених на їх кількість , що відповідає строку дії договору до 07.12.2021 року. Також в пунктах 1.1, 2.1.3 кредитний договір містить умови щодо витрат, а саме страхових платежів, які підлягають сплаті при одержанні кредиту в розмірі 2565 доларів США. Починаючи з дати укладення кредитного договору [PERSON], хоча й несвоєчасно, однак, виконував свої зобов"язання по кредитному договору по поверненню кредиту і сплати процентів за його користування, що підтверджується представленою [PERSON] випискою з його рахунку і поясненнями його представника [PERSON]. ( а.с.69-73). При цьому, як видно зі змісту договору та виписки, у відповідності до п.1.1 [PERSON] зобов"язаний був сплачувати 1% на місяць плати за користування кредитом щомісячно від залишку тіла кредиту, а також 0,20% на місяць від суми виданого кредиту. З цих підстав, суд відхиляє твредження представника позивачів за зустрічним позовом [PERSON] про безпідставне нарахування банком додаткової плати за користування кредитом в сумі 2,04 доларів США щомісячно, оскільки таке нарахування не є прихованим, а передбачено, крім відсоткової ставки на залишок по тілу кредиту, ще й окремою відсотковою ставкою на суму виданого кредиту. Реальне виконання [PERSON] впродовж дев"яти років умов кредитного договору по сплаті тіла кредиту, відсотків за його користування -1% від залишку кредиту та щомісячної сплати 0,20% від суми виданого кредиту, свідчить про визнання і прийняття ним, як боржником, саме таких умов договору, що в свою чергу спростовує посилання про необізнаність щодо орієнтовної вартості кредиту, відповідає волевиявленню [PERSON] яке спрямоване на настання реальних правових наслідків за договором. Таким чином, посилання позивачів за зустрічним позовом на невідповідність кредитного договору положенням п. д ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" не грунтуються на дійсних обставинах справи. У зв"язку з цим, суд приходить до висновку, що кредитний договір відповідає загальним положенням, які передбачені ст.203 ЦК України, а також положенням ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", ст. 1054 ЦК України, а тому позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом в частині визнання кредитного договору недійсними є безпідставними і до задоволення не підлягають. В той же час, судом встановлено, що 17.02.2012 року, 13.03.2013 року, 27.11.2014 року між [PERSON] і ПАТ КБ "ПриватБанк" було укладено додаткові угоди до кредитного договору. Вказані угоди, як пояснив у судовому засіданні представник позивача -[PERSON], укладались для реструктуризації простроченої заборгованості, яка мала місце через несвоєчасне виконання [PERSON] своїх зобов"язань по кредитному договору на дату укладення цих угод. Однак, матеріали справи свідчать, що зміст цих угод, а саме пункти 1 і 2 містили інші умови. Зокрема, п.1 передбачав зменшення суми заборгованості на розмір нарахованої пені. Пунктом 2 угод було викладено пункт 1.1. кредитного Договору у новій редакції, якою передбачалось видача позичальнику кредиту у розмірі 19 000 доларів США, а також на сплату страхових платежів на дату кожної з підписаних додаткових угод у розмірі відповідно 12 333,01 доларів США; 13 202,18 доларів США; 13 219,68 доларів США;. При цьому, реструктуризація боргу за додатковими угодами відбувалась таким чином, що прострочена заборгованість по тілу кредиту і відсотках за його користування не розтрочувалась фактично, а включалась в суму страхових платежів, як нововиданий кредит, на який у відповідності до умов кредитного договору знову нараховувались відсотки і, який підлягав поверненню щомісячними платежами, розмір яких збільшувався на суму такого кредиту. За таких обставин, розмір тіла кредиту по кредитному договору кожного разу при укладенні додаткової угоди збільшувався відповідно на суму прострочених платежів, в той час, як таких сум кредитних коштів позичальник [PERSON] фактично не отримував. Не спрямовувались ці суми і на сплату страхових платежів відповідно до п. п. .1.1; 2.1.3; 2.2.7 Кредитного договору, адже вказані суми, як видно з пояснень представника Банку, складаються з простроченої заборгованості, яка в дійсності не розстрочувалась, а була віднесена до тіла кредиту. Вказане підтверджується матеріалами кредитної справи, в якій відсутні будь-які платіжні документи про сплату страхових платежів після укладення додаткових угод. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Отже, підтвердженням одержання кредиту на сплату страхових платежів по додактових угодах мають бути документальні ( письмові ) відомості про видачу [PERSON] кредитних коштів, або ж перерахування їх шляхом безготівкового перерахунку страховику у розмірах, що відповідає сумі отриманого кредиту. Проте, позивачем суду не наданого жодного належного та допустимого доказу, меморіального ордеру, або ж платіжного доручення, який би документально підтверджував видачу [PERSON] кредитів у відповідних сумах на сплату страхових внесків по додаткових угодах. Отже, з наведеного видно, що укладення додаткових угод не було спрямовано на настання реальних правових наслідків по видачі додаткових кредитних коштів [PERSON] для сплати страховик платежів. Також ці умови не були спрямовані на розстрочення простроченої заборгованості. Навпаки прострочена заборгованість включалась до тіла кредиту по оплаті страхових внесків, якого [PERSON] фактично не отримував, і які не спрямовувались на оплату страхових внесків. Таким чином, Банк не здійснював розтрочення простроченої заборгованості, а включав її у заборгованість по тілу кредиту, чим приховав від позичальника інформацію про те, що на вказану заборгованість, знову будуть нараховуватись відсотки. Такими угодами Банк фаткично провів подвійне нарахування відсотків і пені на тіло виданого кредиту, а також на нараховані за його користування відсотки, що є порушенням ст.1056-1 ЦК України. Вказані обставини, зокрема про те, що страхові внески у розмірах, які передбачені додатковими угодами, не спрямовувались на сплату страхових платежів, а були включені до тіла кредиту, підтверджуються матеріалами дослідженої в судовому засіданні кредитної справи і додатками до Додаткових угод, де було зафіксовано збільшення розміру щомісячних платежів з 268,07 доларів США на місяць, відповідно до 436,33 доларів США ( а.с.17); 457,74 доларів США ( а.с.21) ; 469,1 доларів США ( а.с.22). ( а.с. 63-68, 115-136). Такі умови додаткових угод до кредитного договору суперечать ч.3,ч.5 ст.203 ЦК України щодо відповідності волевиявлення сторони у договорі його внутрішній волі, а також відповідності умов договору настанню реальних правових наслідків, обумовлених цими умовами та положенням ч.3 ст.1056-1 ЦК України щодо незмінності фіксованої відсоткової ставки. Як видно з пояснень сторін, підписант додаткових угод, в даному випадку [PERSON], при їх укладенні спрямовував своє волевиявлення на розстрочення простроченої заборгованості по кредитному договору і сподівався на реальне настання правових наслідків у вигляді такого розстрочення. Натомість, як видно з виписки по рахунку [PERSON] щодо сплати кредиту, реального розстрочення не відбулося і [PERSON] не отримав те, на що сподівався по додаткових угодах. При цьому, суд приходить до висновку, що закладення Банком в умовах додаткових угод прихованих платежів у вигляді фактично не одержаного [PERSON] кредиту на сплату страхових платежів, до якого включено прострочку по кредиту( яка складається з простроченої заборгованості по кредиту і відсотків за його користування), а також подвійного нарахування відсотків на таке тіло ( в тому числі відсотків на прострочені відсотки) і залишок заборгованості по тілу кредиту, свідчить про умисне введення Банком [PERSON] в оману щодо реальної суті і змісту додаткових угод. До такого висновку суд приходить з врахуванням того, що для встановлення умислу зі сторони Банку на введення позичальника в оману, необхідна наявність двох критеріїв: інтелектуального і вольового. При цьому банк ( працівники банку) не могли не усвідомлювати, що закладаючи в додаткових угодах такі умови, Банк свідомо порушує положення ч.3,ч.5 ст. 203 , ч.3 ст.1056-1 ЦК України. А пропозиція зі сторони Банку підписати [PERSON] додаткові угоди саме на таких умовах, свідчить про наявність і вольової ознаки на укладення з [PERSON] таких додаткових угод. Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що замовчування Банком дійсних умов додаткових угод щодо розстрочення прострочених за кредитним договором платежів, є підтвердженним, у зв"язку з чим додаткові угоди до кредитного договору слід визнати недійсними з підстав, передбачених ст.230 ЦК України. При цьому, до правовідносин щодо укладання додаткових угод не підлягають застосуванню строки позовної давності, оскільки про реальну сплату платежів по кредитному договору і додаткових угодах позичальник [PERSON] дізнався з моменту отримання виписки по його позичковому рахунку, а саме з 31.08.2015 року та аналізу відображених у ній платежів. Щодо позовної вимоги [PERSON] по застосуванню наслідків недійсності додаткових угод, суд відмічає наступне. Відповідно до ч.ч 1,2 ст. 215 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як встановлено судом, за укладеними [PERSON] з Банком додатковими угодами № 1 від 17 лютого 2012 року; № 2 від 13.03.2013 року; № 3 від 27.11.2014 року, позичальник фактично грошових коштів для сплати страхових платежів у розмірах відповідно 12 333,01 долар США; 13 202,18 доларів США; 13 219,68 доларів США не отримував. Не отримував [PERSON] цих коштів і шляхом безготівкового перерахування на рахунки страховиків. Таким чином, не пілягають до задоволення вимоги [PERSON] про застосування наслідків недійсності додаткових угод до кредитного договору, шляхом повернення фактично одержаних за такими угодами грошових коштів, оскільки в дійсності цих коштів [PERSON] не отримав. А тому, в задоволенні позовних вимог [PERSON] в цій частині необхідно відмовити. Вирішуючи по суті спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним сторонами у справі 08.12.2006 року, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як встановлено судом, факт одержання [PERSON] кредиту по цьому договору в сумі 19 000 доларів США для придбання житла та 2 565 доларів США на сплату страхових внесків ніким не заперечується. Обгрунтовуючи розмір заявлених позовних вимог в сумі ціни позову, позивач ПАТ КБ "ПриватБанк" покликається на уточнюючий розрахунок заборгованості, представлений в ході розгляду справи, а також і на додаткові угоди до кредитного договору. Вказаний розрахунок включає в себе суми одержаного кредиту за кредитним договором, а також за додатковими угодами до кредитного договору та відповідні нарахування на ці суми, здійсненні згідно умов кредитного договору, який складається з наступного : - 23 431, 90 доларів США. - заборгованість за кредитом; - 907, 81 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 114 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; - 696, 24 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов"язань за договором. Такі посилання на додаткові угоди, включаючи суми кредиту, які в дійсності позичальнику не видавались за цими угодами, однак, які включені до розрахунку заборгованості, суд відхиляє, оскільки при вирішенні зустрічного позову [PERSON], встановлено недійсніть цих угод. А за кредитним договором позичальнику видано лише 19 000 доларів США і 2565 доларів США, що становить 21 565 доларів США, а не 23 431,90, як зазначено в розрахунку. Позивачем за первісним позовом не представлено окремого розрахунку заборгованості за кредитним договором від 08.12.2006 року, в якому було б відобрежено заборгованість за фактично одержаним кредитом в сумі 19 000 доларів США для придбання житла та 2 565 доларів США на сплату страхових внесків, нарахування якої відповідало б умовам цього договору без врахування додаткових угод. При цьому, судом встановлено, що впродовж дії кредитного договору [PERSON] сплачено на користь Банку 32 428,81 доларів США. В ході з"ясування обставин у справі, судом роз"яснено сторонам положення ч.1 ст.60 ЦПК України, а також право на звернення із клопотанням про призначення судово-економічної експертизи для визначення дійсної заборгованості по кредитному договору на час розгляду справи, з врахуванням сплачених [PERSON] платежів на загальну суму 32 428,81 доларів США. Однак, таким своїм правом сторони у справі не скористались, у зв"язку з чим, суд позбавлений можливості самостійно визначити наявність чи відсутність боргу за кредитним договором, з огляду на сплачені [PERSON] в користь Банку 32 428,81 доларів США., а також його розмір на час розгляду справи. Таким чином, за відсутності обгрунтованого розрахунку заборгованості по кредитному договору без врахування додаткових угод до нього, в якому були б відображені сплачені на користь Банку грошові кошти позичальником у сумі 32 428,81 доларів США., суд приходить до висновку про недоведеність розміру заборгованості, що відповідає ціні позову в сумі 25 150, 62 доларів США., яка складається з наступного : - 23 431, 90 доларів США. - заборгованість за кредитом; - 907, 81 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 114 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; - 696, 24 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов"язань за договором. А тому, в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення з [PERSON]В заборгованості за кредитним договором в розмірі 25 150, 62 доларів США з підстав, зазначених у позовній заяві, слід відмовити за недоведеністю такого боргу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у звязку з тим, що позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" задоволенню не підлягають, то судові витрати по справі з відповідача [PERSON] і [PERSON], понесені позивачем, до стягнення також не підлягають. На підставі ст.ст. 527, 1046, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України,

Outcome: partial