Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить суд встановити факт її проживання однією сім`єю з [PERSON] з 01.01.2004 р. по 02.05.2012 р. Вказує, що вони проживали разом з вересня 2000 р., вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов"язки, піклувалися один про одного, купували майно для спільного користування та з 03.05.2012 р. вони проживали в зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання однією сім`єю до реєстрації шлюбу і після реєстрації шлюбу вони мали з [PERSON] додаткові кошти, які були отримані: від продажу земельної ділянки, належної заявниці на праві власності, від продажу частини будинку та земельної ділянки, належних [PERSON], та за час проживання у шлюбі придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Позивач вказує, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу необхідно для визнання в подальшому права спільної сумісної власності (в порядку ст.74 СК України) на майно, набуте за час спільного проживання з [PERSON] до реєстрації і після реєстрації шлюбу, за період з 01.01.2004 р. по 28.04.2014 р. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що з 2004 р. по 2012 р. він проживав з заявницею як співмешканець, ніякої кореспонденції на її адресу не виписував, разом їздили на море. Коли зареєстрував шлюб з позивачем, не пам'ятає, але вже після придбання квартири. Без реєстрації шлюбу вони прожили 8 років. Заслухавши сторони, свідків, дослідивши письмові матеріали, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 03.05.2012 р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим Виконавчим комітетом Глевахівської селищної ради Васильківського району, Київської області (а.с.6). Згідно акту обстеження умов проживання [PERSON], засвідченого депутатом Глевахівської селищної ради Степаненком А.Т. від 04.02.2016 р., [PERSON] та [PERSON] проживали разом однією сім'єю з 2000 р. по 2012 р. в [ADDRESS], про що свідчать також сусіди (а.с.7). Відповідно до довідки, виданої селищним головою Глевахівської селищної ради Жеребцовим В.В. від 05.02.2016 р., [PERSON] проживала в [ADDRESS] разом із [PERSON] та вели спільне домашнє господарство (а.с.8). Також доказом та підтвердженнм факту спільного проживання сторін є копії кореспонденції за 2011 р. на ім"я [PERSON] за місцем спільного проживання з [PERSON] в [ADDRESS]. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] з позивачем проживають разом спільно сім`єю з 2000 р. близько 12 років, вони разом приходили до [PERSON] в гості, ночували у її матері. Позивач з [PERSON] проживали як чоловік з жінкою, вели спільне господарство, обробляли разом город, разом купували автомобіль, їздили відпочивати. Після того, як купили разом квартиру, почалися між ними сварки. Свідок [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні надали аналогічні покази. Встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачу необхідно для визнання в подальшому права спільної сумісної власності (в порядку ст.74 СК України) на майно, набуте за час спільного проживання з [PERSON] до реєстрації і після реєстрації шлюбу, за період з 01.01.2004 р. по 28.04.2014 р. Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім"єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім"ю складають особи, які спільно проживають, пов"язані спільним побутом, мають взаємні права та обов"язки. Статтею 1 Сімейного кодексу України визначаються засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов"язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов"язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім"ї та родичів. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім"ю складають особи, які спільно проживають, пов"язані спільним побутом, мають взаємні права та обов"язки. Статтею 74 Сімейного Кодексу України визначено, що якщо жінка і чоловік проживають однією сім"єю, але не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, яке є об"єктом права спільної сумісної власності жінки і чоловіка, які не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ст. 258 ЦПК України у заяві про встановлення факту повинно бути зазначено, який факт необхідно встановити, та з якою метою, причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, та докази, що його підтверджують. Згідно із абз. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31.03.1995 р. № 5 відповідно до п. 1 ст. 273 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв"язку із втратою годувальника. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд вважає, що позивачем надано достатньо належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження проживання з відповідачем однією сім"єю без реєстрації шлюбу. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивавч, як на підставу для задоволення своїх вимог, знайшли підтвердження у судовому засіданні, та підтверджуються показаннями свідків, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved