Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

У січні 2013 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про відновлення меж земельної ділянки, яку уточнила та просила відновити її порушене право землекористування та зобов"язати відповідачів повернути у її користування земельну ділянку площею 11 кв.м. та поновити паркан межі між домоволодіннями по [ADDRESS] та [ADDRESS] відповідно до висновків судово-технічної експертизи від 28.11.2014 року, та стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати за сплату судового збору, сплачені за проведення експертизи, а також сплачені за роботу щодо проведення кадастрової зйомки. В обгрунтування своїх вимог, посилалася на те, що їй на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 12.12.1997 року, засвідчений 2-ю державною нотаріальною конторою, р. № 2-6607, та на підставі договору купівлі-продажу від 13.12.1997 року, засвідчений 2-ю державною нотаріальною конторою, р. № 2-6922. Відповідачам по справі належить на праві спільної власності домоволодіння за адресою [ADDRESS]. Позивачка та відповідачі є землекористувачами суміжних земельних ділянок. Після того, як позивачка побудувала з тильної сторони земельної ділянки гараж, відповідачами по справі була демонтована огорожа, та таким чином було захоплено частину земельної ділянки, яку позивачка просить зобов"язати відповідачів повернути у її користування. Вона неодноразово зверталася до відповідачів з вимогою перенести огорожу, але протягом тривалого часу жодних дій зі сторони відповідачів вчинено не було, тому просить суд зобов"язати відповідачів перенести паркан на межу відповідно до технічної та кадастрової документації. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги з уточненнями підтримали у повному обсязі, при цьому позивачка зазначила, що після проведення експертизи, відповідачем [PERSON] частина огорожі була переміщена, але не у відповідності до висновків експерта. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, при цьому підтвердив той факт, що у користуванні його та відповідачки [PERSON] знаходиться частина земельної ділянки, яка відноситься до земельної ділянки, яка повинна знаходитися у користуванні [PERSON] Вважає, що він переніс частину огорожі зі своєї сторони, тому вважає ніяких претензій до нього особисто не повинно бути, та він не повинен та не має можливості відшкодовувати судові витрати, які понесла позивачка. Представник відповідача [PERSON] також проти задоволення позовних вимог заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з"явилася, про слухання справи неодноразово повідомлялася належним чином, причину неявки суду не повідомила. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці, яка закріплена рішенням виконкому Ленінської райради депутатів трудящих від 07.02.1956 року, відповідачі є власниками житлового будинку, який розташований на земельній ділянці що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Сторони є суміжними землекористувачами. Вказані обставини підтверджуються поясненнями сторін та наявними матеріалами справи. Відповідно до вимог ст.ст. 60, 61 ЦПК України, сторони зобов'язані надати докази та довести ті обставини, які обґрунтовують їх вимоги і заперечення та мають значення для справи, крім тих, які визнаються сторонами, є загальновідомими та встановлені рішенням суду. Відповідно до положень ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень ч.1 ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Відповідно до положень ч.1 ст. 152 ЗК України ,держава забезпечує громадянам і юридичним особам різні умови захисту прав власності на землю. Відповідно до положень ч. 2 цієї ж статті власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов»язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Відповідно до п. б ч.3 цієї ж статті, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється відновленням стану земельної ділянки, який існував до порушення прав,і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Із висновку експерта № 114-18 від 28.11.2014 року вбачається, що проведеним дослідженням експертом розрахована фактична площа земельних ділянок розташованих по [ADDRESS] та [ADDRESS] , встановлена невідповідність фактичних меж земельних ділянок правовстановлюючим документам, а саме рішенню виконкому Ленінської райради депутатів трудящих від 07.02.1956 року, з тильної частини ділянок площею 11 кв.м. З додатку № 1 до висновку експерта вбачається, що земельна ділянка за адресою [ADDRESS] у м. Харкові, що знаходиться у користуванні відповідачів, збільшена за рахунок площі земельної ділянки, що відведена до домоволодіння за адресою [ADDRESS]. За таких обставин, коли право позивачки на користування відведеної земельної ділянки порушене відповідачами, суд вважає, що позивачка вправі вимагати від відповідачів усунення порушень її права, шляхом покладення на відповідачів зобов»язання повернути безпідставно зайняту належну на праві користування позивачці земельну ділянку згідно з рішенням виконкому Ленінської райради депутатів трудящих від 07.02.1956 року. Що стосується позовних вимог в частині зобов"язання відповідачів поновити паркан межі між домоволодіннями по [ADDRESS] та [ADDRESS] відповідно до висновків судово-технічної експертизи від 28.11.2014 року, тобто таким чином поновити межі земельних ділянок, то суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 158 ЗК України, виключно судами вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян - заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Тобто встановлення меж земельної ділянки не є компетенцією суду. Згідно з п.п. 4.1, 4.3, 4.4 Інструкції встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 376, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше зробленої та затвердженої відповідно до ст. 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до ч.2 ст. 106 ЗК України види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування держаної політики у сфері земельних відносин. Статтею 107 ЗК України визначено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в частині зобов"язання відповідачів поновлювати межу суміжних земельних ділянок, враховуючи визначену ст. 158 ЗК України компетенцію суду при вирішенні спорів про межі земельних ділянок, оскільки вони не ґрунтується на вимогах закону . Пунктом 1.3 Інструкції визначено, що виконавцем робіт, пов»язаних з встановленням (відновленням) меж земельної ділянки, є юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників. Позивачка не позбавлена можливості у встановленому Законом порядку вчинити дії, направлені на відновлення меж належної їй земельної ділянки. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд вважає необхідним стягнути на користь позивачки з відповідачів відповідно до положень ст.88 ЦПК України витрати понесені на оплату судового збору та витрати понесені на оплату вартості проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Outcome: partial