Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

В серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги мотивовані тим, що 20.06.2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступники ПАТ «Сведбанк», ПАТ «Омега Банк») та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту. В забезпечення виконання зобов»язань вказаного договору цього ж дня між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем по справі було укладено договір іпотеки та прийнято від останньої в заставу нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою 17500 [ADDRESS]. В порушення зобов»язань укладеного договору споживчого кредиту станом на 28.07.2015 року у позичальника перед банком утворилась заборгованість в розмірі 730955 грн.92 коп., з яких тіло кредиту - 29919,74 долари США, що еквівалентно 660097,62 грн., в тому числі прострочене тіло кредиту - 169,47 доларів США, що еквівалентно 3738,89 грн., відсотки - 3211,74 доларів США, що еквівалентно 70858,30 грн., з них прострочені відсотки - 3018,81 доларів США, що еквівалентно 66601,83 грн. 17.08.2015 року позивачем направлялись на адреси відповідача по справі вимоги про погашення заборгованості за Кредитним договором, проте зобов»язання, щодо погашення заборгованості не виконані, а тому банк просить звернути стягнення на предмет іпотеки та встановити спосіб реалізації нерухомого майна - предмету іпотеки, шляхом визнання права власності за ПАТ «Дельта Банк» на вказане заставне майно. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 16.09.2015 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено в повному обсязі. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник за довіреністю ПАТ «Дельта Банк» Стеченко С.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 16.09.2015 року, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду є необгрунтованим і незаконним, внаслідок неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповно з"ясовані та недоведені обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Вислухавши суддю-доповідача, представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором ще не настав, рішення про дострокове повернення кредитних коштів та про обрання способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як це передбачено п.12.3.1 іпотечного договору, банком не приймалося, оцінка предмету іпотеки суб'єктом оціночної діяльності на момент пред'явлення відповідної вимоги не визначалась, та клопотання про проведення такої оцінки кредитором не заявлялось. Проте, такі висновоки суду не відповідають вимогам закону та суперечать доказам наданим сторонами, до таких висновків суд дійшов внаслідок невірного застосування положень матеріального та процесуального права. Підставами виникнення цивільних прав і обов»язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Згідно ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 33 та ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов»язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов»язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. З урахуванням положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Відповідно до вимог ст. ст. 3, 4 ЦПК України та ст. 20 ЦК України позивач обрав способом судового захисту свого права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, яка належить боржнику. З матеріалів справи вбачається, що 20.06.2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступники ПАТ «Сведбанк», ПАТ «Омега Банк», далі ПАТ «Сведбанк» передав (відступив) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами) та [PERSON] (прізвище після реєстрації шлюбу змінено на [PERSON]) (а.с. 36) було укладено кредитний договір №2404/0608/45-025 (кредитний договір на купівлю житлової нерухомості) в сумі 31200,00 доларів США зі сплатою 11,90% річних за користування кредитом на строк до 25.06.2038 року включно (а.с. 4-12). Відповідно до умов кредитного договору [PERSON] зобов'язалася повернути кредит, сплатити проценти та комісії за кредитом в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. В забезпечення зобов'язань за зазначеним кредитним договором 20.06.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки та прийнято від останньої в заставу нерухоме майно, предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS] загальною площею 35,7 кв.м., житловою площею - 20,3 кв.м. (29-34). Даний договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького міського нотаріального округу Бич В.М., у зв'язку з чим накладено заборону на відчуження зазначеного в ньому нерухомого майна , про що внесено відповідні відомості до Державного реєстру іпотек та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У зв»язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у відповідача перед банком утворилась заборгованість, яка згідно довідки - розрахунку станом на 28.07.2015 року становить 33131,48 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 28.07.2015 року складає 730955,92 грн. (а.с.35). З матеріалів справи вбачається, що 13.08.2015 року банком направлялась на адресу відповідача письмова вимога (а.с. 42), в якій позичальнику запропоновано погасити заборгованість за кредитним договором, а також попереджено, що у випадку невиконання вимоги позивачем будуть застосовані заходи щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку. Відповідно до п. 10.3 Іпотечного договору від 20.06.2008 року іпотеко- держатель має право обирати порядок звернення стягнення на Предмет іпотеки. П. 11 зазначеного Договору передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на Предмет іпотеки в разі невиконання Основного зобов»язання повністю або частково, про що надсилається боржнику відповідна вимога. Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб»єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. П. 12.3.1 Іпотечного договору передбачено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов»язання у порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку». При цьому вважається, що предмет іпотеки набувається у власність Іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття Іпотекодержателем рішенння про обрання передбаченого пунктом Договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта-суб»єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб»єкта оціночної діяльності (а.с. 30-34). Правовий висновок щодо дотримання вимог ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» викладено постанові від 23.12.2015 року у справі № 6-120цс15. Ухвалою апеляційного суду від 04.11.2015 року, за клопотанням представника відповідача, по справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу в зв»язку з необхідністю визначення дійсної ринкової вартості забезпеченого майна (а.с. 151-152). Згідно висновку експерта № С-350 від 22.12.2015 року дійсна вартість квартири [ADDRESS] становить - 413977,00 грн. ( а.с. 155-172). Відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно іпотекодержателем квартири [ADDRESS] є ПАТ «Дельта Банк», відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року, між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» (а.с. 147). Виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, статей 33, 36, ч. 1 ст. 37 Закону України від 5 червня 2003 р. N 898-IV "Про іпотеку", не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на такий предмет у рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Такий правовий висновок викладений в постанові ВСУ України від 19 серпня 2014 р. у справі N 3-43цс14. Суд враховує, що заявлений позивачем спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження відповідає вимогам вищезазначеного закону, а тому позов підлягає задоволенню. Разом з тим, згідно з пунктом 1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 ЗУ «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності [PERSON], не має у власності іншого нерухомого майна, окрім квартири [ADDRESS] яка є іпотечним майном (а.с. 195-200). Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України). Відтак установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов"язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з п. 4 Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню. Такий правовий висновок викладений в постанові ВСУ України № 6-57цс15 від 27.05.2015 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Відповідно до ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Враховуючи викладене, слід відстрочити виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - квартири, що знаходиться за адресою: 17500, [ADDRESS]. На підставі вищевикладеного апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню, з постановленням судом апеляційної інстанції рішення про задоволення позову. Оскільки апеляційна скарга ПАТ «Дельта Банк» підлягає задоволенню, то на його користь з [PERSON] підлягають стягненню понесені судові витрати по справі в розмірі 4019,40 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до ст. 88 ЦПК України, та 3654,00 грн. на користь держави за розгляд справи в суді першої інстанції.

Outcome: approved