Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

04 січня 2018 року представник позивача [PERSON] адвокат - [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати за позивачем право власності на земельну ділянку в порядку спадкування, посилаючись на наступні обставини. [INFO] року в селі Дмитрівка Татарбунарського району Одеської області помер батько позивача - [PERSON]. Після смерті спадкодавця у позивача залишився оригінал Сертифікату про право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданого Татарбунарською РДА Одеської області на ім'я [PERSON] від 05.12.1998, розміром 3,8 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж частки в натурі (на місцевості) на території Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району. За життя спадкодавець [PERSON] вчинив заповіт на ім'я позивача, яким заповів останньому належний йому сертифікат на право на земельну частку (пай), що перебував у колективній власності СГК «Дельжилер». Після смерті останнього позивач звернувся за адресу приватного нотаріуса Монастирлу О.П. із заявою про прийняття спадщини, та подав йому зазначений вище сертифікат, однак нотаріусом було рекомендовано йому зробити запит до відділу Держгеокадастру у Татарбунарському районі Одеської області щодо надання інформації чи не видавався Державний акт взамін вказаного сертифікату. 12 грудня 2017 року позивачем отримана відповідь з відділу Держгеокадастру у Татарбунарському районі, із якої слідує, що взамін зазначеного сертифікату була виділена в натурі земельна ділянка площею 2,62 га, що розташована на території Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Татарбунарською РДА Одеської області 10.03.2004 року на ім'я [PERSON] та надано належно завірену копію зазначеного Державного акту. Таким чином, вбачається, що вказаний правовстановлюючий документ був виготовлений після смерті спадкодавця. Після повторного звернення до приватного нотаріуса Монастирліу О.П. із заявою про прийняття спадщини, а саме: зазначеної земельної ділянки, позивач отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу, що посвідчує право власності спадкодавця на зазначене майно. Крім того, як зазначає позивач, існують розбіжності у написанні прізвища спадкодавця в свідоцтві про народження позивача та в свідоцтві про смерть спадкодавця. Так, в свідоцтві про народження позивача, його батьком значиться -«[PERSON]» - російською мовою, а в свідоцтві про смерть спадкодавця його прізвище вказано -«[PERSON] - українською мовою. За вказаних обставин, позивач вважає, що факт родинних відносин між ним та спадкодавцем можливо встановити в рамках позовного провадження. Посилаючись на письмові докази, позивач вимушений звернутись до суду з вказаним позовом. Під час розгляду справи судом було вчинено наступні процесуальні дії. Ухвалою суду від 09.01.2018 року було відкрито провадження по справі (а.с.20). 16 лютого 2018 року ухвалою суду було витребувано від приватного нотаріуса Татарбунарського районного нотаріального округу Монастриліу О.П. інформацію щодо наявності спадкової справи та кола спадкоємців до майна [PERSON], який помер [INFO] року (а.с.25). На виконання ухвали суду надійшла інформаційна довідка зі спадкового реєстру № 51386668 від 27.03.2018 року, відповідно до якої, після смерті [PERSON] відкрита спадкова справа 360/2017, дата заведення - 28.11.2017 року, місце заведення та зберігання - приватний нотаріус Монастирліу О.П. (а.с.27). Також долучено копію нотаріально завіреної заяви позивача до нотаріуса за №866, датованої 28.11.2017 року щодо прийняття ним спадщини по заповіту на земельну ділянку спадкодавця [PERSON], що розташована на території Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (а.с.28). 11 грудня 2018 року ухвалою суду (а.с.34), розгляд справи відкладено та витребувано повторно від приватного нотаріуса Татарбунарського районного нотаріального округу Монастирліу О.П. інформаційну довідку з єдиного спадкового реєстру заповітів /спадкових договорів/ про наявність чи відсутність заповітів від імені [PERSON], складених за його життя та дані щодо внесення змін до заповітів, їх скасування, визнання недійсними, тощо. З інформаційної довідки зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 54472163 від 13.12.2018 року (а.с.35) встановлено, що у Спадковому реєстрі зареєстровано заповіти, а саме: номер у Спадковому реєстрі 42069207, стан - чинний, номер в реєстрі нотаріальних дій - 9, дата посвідчення - 15.01.2004 року та номер у Спадковому реєстрі 42069277, стан - чинний, номер в реєстрі нотаріальних дій - 13, дата посвідчення - 15.01.2004 року, місце посвідчення яких є: Дмитрівська сільська рада Татарбунарського району Одеської області, заповідач - [PERSON]. Позивач та його представник адвокат [PERSON] в судове засідання не з'явилися, але від адвоката до суду надійшла заява про слухання справи у їх відсутність, повністю підтримуючи позовні вимоги (а.с.29,31). Представник Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області - Станімак І.А. (а.с.22), направив до суду заяву з проханням заслухати справу у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує, вважаючи їх обґрунтованими та законними. Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. З огляду на належне сповіщення позивача, його представника, представника відповідача про дату, час та місце розгляду справи, надходження від них заяв про розгляд справи без їх участі, суд вважає можливим розглянути зазначену цивільну справу без участі сторін. При цьому, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляду. Дослідивши позовну заяву та надані сторонами письмові докази в сукупності, суд, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону та не порушує законних прав і інтересів сторін та інших осіб, відповідно до ч.3 ст.200, частини 4 статті 206 ЦПК України, вважає можливим позов задовольнити, виходячи з наступного. Судом з достовірністю встановлено, що позивач [PERSON], є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], однак отримати свідоцтво про право на спадщину через нотаріальну контору він не має можливості, оскільки відсутній оригінал правовстановлюючого документу, що посвідчує право власності спадкодавця на спадкове майно (а.с.13). Крім того, існують розбіжності у написанні прізвища спадкодавця в свідоцтві про народження позивача та в свідоцтві про смерть спадкодавця, що є підставою необхідності встановлення факту родинних відносин між ними. Вказані обставини підтверджуються наступними доказами. Спадкодавець [PERSON] помер [INFO] року в селі Дмитрівка Татарбунарського району Одеської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 09.02.2004 року (а.с.6). Як вбачається з копії паспорту серії [NUMBER], виданого Татарбунарським РВ УМВС України в Одеській області (а.с.4), прізвище позивача значиться як «[PERSON]», ім'я - [PERSON], по батькові - [PERSON] Згідно копії свідоцтва про народження [NUMBER] від 03.04.1954 року (а.с.5), виписаного російською мовою, батьками «[PERSON]» є «[PERSON]» та «[PERSON]». Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області від 15.01.2004 р. (а.с.10), [PERSON], заповів [PERSON], належний йому сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] у землі, яка перебуває у колективній власності в СГК «Дельжилер», розміром 3,8 в умовних кадастрових гектарах. Як підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 10.03.2004 року (а.с.7), виданого Татарбунарською РДА Одеської області 10.03.2004 року, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2,62 га, розташованої на території Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, виділеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 03 квітня 2017 року (а.с.8-9) встановлено факт належності [PERSON], який помер 08.02.2004 року правовстановлюючих документів, а саме: сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] виданого Татарбунарською районною державною адміністрацією 19.08.1998 року розміром 3,8 га без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості); заповіту від 15.01.2004 року, посвідченого секретарем Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, який було зареєстровано в реєстрі за № 13, згідно з яким [PERSON] зробив заповідальне розпорядження на випадок своєї смерті, яким належний йому сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] розміром 3,8 га заповів [PERSON]. Встановлено факт постійного сумісного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а саме на день його смерті [INFO] року. Згідно листа відділу Держгеокадастру у Татарбунарському районі Одеської області за вих.№ 679/151-17 від 12.12.2017 року (а.с.12) повідомляється, що на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай), [PERSON] видано Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 10.03.2004 року, площею 2,6200, номер запису 1314. З листа нотаріуса за №1477/01-16 від 26.12.2017 року (а.с.13) слідує, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого - [PERSON], у зв'язку з тим, що він не надав нотаріусу правовстановлюючого документу на успадковане майно - земельну ділянку. Також в матеріалах справи міститься витяг з технічної документації про визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки №696/151-17, виданого відділом Держгеокадастру у Татарбунарському районі Одеської області 28.12.2017 року (а.с.11), з якого слідує, що вартість земельної ділянки площею 2,6185 га (ріллі), наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належить [PERSON], згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], складає 128 813 грн. 38 коп.. Із витребуваної судом інформаційної довідки №51386668 зі Спадкового реєстру від 27.03.2018 року (а.с.27) вбачається, що приватним нотаріусом Монастирліу О.П. після смерті спадкодавця [PERSON] заведена спадкова справа №360/2017, зареєстрована у Спадковому реєстрі за №61639932. До вказаної довідки долучено копію заяви [PERSON] від 28.11.2017 року за № 866 (а.с.28), щодо прийняття ним спадщини після смерті батька [PERSON]. У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою ст. 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків /спадщини/ від фізичної особи, яка померла /спадкодавця/, до інших осіб /спадкоємців/. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, як передбачено ст.1217 ЦК України. Частина перша статті 1223 ЦК України передбачає право на спадкування осіб, визначених у заповіті. Згідно ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. В силу ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її. Відповідно до п. 4.15 розділу 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року "видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, нотаріусом проводиться після подання до нотаріальної контори правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві". Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року зазначив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, між сторонами виникли спадкові правовідносини, які неможливо вирішити в позасудовому порядку. В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що позивач по справі є єдиним спадкоємцем за заповітом (а.с.10) після смерті [PERSON] (а.с.6) на земельну ділянку, належну останньому на праві приватної власності (а.с.7). Перешкодою в отриманні позивачем свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку є те, що Державний акт на земельну ділянку на ім'я спадкодавця був виготовлений після його смерті, в зв'язку з чим спадкодавець його не отримав за життя. Тому, приватним нотаріусом Монастирліу О.П. відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказане спадкове майно (а.с.13). Отримати вказаний документ після смерті спадкодавця законом не передбачено, що позбавляє позивача можливості отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті спадкодавця в установленому законом порядку. Крім того, позивачу необхідно встановити факт родинних відносин із спадкодавцем, оскільки у свідоцтві про народження позивача зазначено прізвище батька «[PERSON]», а у свідоцтві про смерть спадкодавця його прізвище вказане як «[PERSON]». Встановлення вказаного факту можливе у даному випадку в рамках цього позовного провадження та має юридичне значення для позивача, дозволяючи встановити ступінь родинних відносин із спадкодавцем. Факт родинних відносин позивача із спадкодавцем, як сина та батька, на думку суду, підтверджується копією свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON].(а.с.6), копією паспорта позивача (а.с.4) та копією свідоцтва про народження останнього (а.с.5), згідно яких ім'я та по батькові спадкодавця співпадають в обох документах, а по батькові позивача в паспорті значиться - "[PERSON]", що також аналогічно імені спадкодавця в свідоцтві про смерть. За вказаних обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами, враховуючи, що воля спадкодавця [PERSON] була зафіксована письмовим доказом - заповітом (а.с.10), який внесений в спадковий реєстр і є чинним (а.с.35), ніхто з часу смерті спадкодавця заповіт не оспорював, за відсутності заперечень відповідача (а.с.22), враховуючи неможливість вирішення справи позасудовим шляхом, суд вважає, що за [PERSON], як спадкоємцем за заповітом, має бути визнано право власності на земельну ділянку площею 2,62 га, розташовану на території Дмитрівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Татарбунарською РДА Одеської області 10 березня 2004 року на ім'я [PERSON].

Outcome: approved