Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

До суду 12.10.2018р. надійшов позов [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя, припинення права спільної сумісної власності, визнання майна особистою приватною власністю. У позовній заяві [PERSON] посилався на те, що сімейне життя між сторонами не склалося. Між сторонами остаточно припинені шлюбні відносини, вони мешкають окремо. Почуття поваги та кохання подружжям один до одного втрачено. У подружжя є син [PERSON] , [INFO] . За час спільного проживання сторони придбали за спільні кошти певне майно, яке позивач просив поділити в зв`язку із відсутністю домовленості між сторонами щодо його поділу. Також позивач посилався на те, що після фактичного припинення шлюбних відносин в вересні 2018 року дружина придбала на своє ім`я квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , сплативши за неї 1300000 грн., з яких 351 000 грн. - спільні сумісні кошти, а 949 000 грн. - кредитні кошти, отримані нею АТ КБ "Приватбанк" на підставі договору про іпотечний кредит від 04.09.2018 року №ОDH0GK0040300005. Згоду на вчинення цих правочинів позивач не надавав, про їх існування довідався 06.09.2018 року та одразу відкликав заяву про надання згоди дружині на розпорядження майном. Позивач вважає, що при укладанні договору купівлі-продажу від 04.09.2018 року, іпотечного договору від 04.09.2018 року, договору про іпотечний кредит від 04.09.2018 року дружина діяла не в інтересах сім`ї, а у своїх власних інтересах, враховуючи фактичне припинення між сторонами шлюбних відносин, погіршення стосунків та існування намірів розірвати шлюб. При поділі майна позивач згоден на збільшення частки дружини, оскільки разом із нею мешкає їх неповнолітній син. Враховуючи вищенаведене, позивач просив поділити спільне майно подружжя таким чином: визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на двокімнатну квартиру загальною площею 57,7 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] приміщення загальною площею 66,3 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] загальною площею 39,2 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , приміщення В3 /2 ; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на нежитлове приміщення загальною площею 58,5 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS], приміщення В12/2; 23/1000 бази відпочинку "[INFO]", що розташована за адресою: [ADDRESS]; автомобіль марки HYUNDAI, модель GETZ, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] із покладенням на [PERSON] обов`язку виконати одноособово зобов`язання за договором про іпотечний кредит від 04.09.2018 року №ODH0GK0040300005, укладеним між Акціонерним товариством комерційний банк "ПРИВАТБАНК" та [PERSON] . Також позивач просив припинити право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на вищезазначене майно та роз`яснити порядок виконання рішення суду, згідно якого це рішення, після набрання ним законної сили, є підставою для державної реєстрації права власності за [PERSON] на майно відповідно до вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". До суду 23.10.2018 року надійшла відповідь щодо місця реєстрації відповідачки. Ухвалою суду від 30.10.2018 позовну заяву прийнято до провадження та ухвалено розглядати у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 10.12.2018р. Відповідач 03.12.2018р. надіслала до суду відзив, в якому підтвердила обставини, викладені в позовній заяві та зазначила, що не заперечує проти задоволення позовних вимог. Ухвалою суду від 10.12.2018 підготовче засідання по зазначеній справі закрито та справу призначено до розгляду по суті на 13.03.2019р. Представник третьої особи Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" 13.03.2019 надіслав до суду відзив, в якому просив задовольнити позов частково. При цьому заперечував проти задоволення позовної вимоги щодо покладення обов`язку на [PERSON] одноособово виконати зобов`язання за договором про іпотечний кредит від 04.09.2018 року №ODH0GK0040300005, укладеним між Акціонерним товариством комерційний банк "ПРИВАТБАНК" та [PERSON] , аргументуючи це тим, що, на думку третьої особи, чинним законодавством не передбачено покладання обов`язку щодо виконання зобов`язання на подружжя, якщо договір укладено одним із подружжя в період знаходження у шлюбі. У судове засідання 13.03.2019р. сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Представник позивача адвокат Самборська Н.П. надала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу без участі позивача та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача Носенко І.І. (за ордером) також надала до суду письмову заяву від 13.03.2019, якою позовні вимоги визнала у повному обсязі та просила розглянути справу за його відсутності. Представник третьої особи до суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 20.03.2019 року. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що сторони зареєстрували шлюб у Першому відділі РАГС Малиновського районного управління юстиції м. Одеса, актовий запис №280 від 04.07.2003 року. Від даного шлюбу є син - [PERSON] , [INFO] , який мешкає разом із [PERSON] . Однією сім`єю сторони не проживають, спільне домогосподарство не ведеться, фактичні шлюбні відносини припинені з липня 2018 року, дитина після розірвання шлюбу залишається на вихованні у матері. Суд вважає за необхідне зазначити, що шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім`ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Враховуючи те, що однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, суд вважає, що у зв`язку з відсутністю вільної згоди позивача на продовження шлюбу, подальше збереження шлюбу суперечить його інтересам, а також принципу добровільності шлюбу, у зв`язку з чим, є неможливим. Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з ч. 2ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Родина фактично припинила існувати і її відновлення неможливо, у позивача відсутні які-небудь почуття до відповідача, їх шлюбний союз зберегти неможливо, на примирення позивач категорично не згоден, що підтверджується його письмовою заявою. Із урахуванням викладеного, приймаючи до уваги відсутність згоди позивача на примирення та наполяганні на розірвання шлюбу, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін, за згодою відповідачки суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. Також, судом встановлено, що за час перебування у шлюбі сторони придбали за спільні кошти сім`ї таке майно: - двокімнатну квартиру загальною площею 57,7 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] ; - горищне приміщення загальною площею 66,3 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] - нежитлове приміщення загальною площею 39,2 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , приміщення В3/2; - нежитлове приміщення загальною площею 58,5 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS], приміщення В12/2; - 23/1000 бази відпочинку "[INFO]", що розташована за адресою: [ADDRESS]; - автомобіль марки HYUNDAI, модель GETZ, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Після фактичного припинення шлюбних відносин 04.09.2018 відповідач придбала на своє ім`я квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , сплативши за неї 1300000 грн., з яких 351 000 грн. - спільні сумісні кошти, а 949 000 грн. - кредитні кошти. На підставі договору про іпотечний кредит від 04.09.2018 року №ОDH0GK0040300005 відповідач отримала в АТ КБ "Приватбанк" кредит у розмірі 949 000 грн. та уклала іпотечний договір. Згоду на вчинення цих правочинів позивач не надавав, та 06.09.2018 відкликав заяву про надання згоди дружині на розпорядження майном. Судом також встановлено, що при укладанні договору купівлі-продажу від 04.09.2018 року, іпотечного договору від 04.09.2018 року, договору про іпотечний кредит від 04.09.2018 року відповідач діяла не в інтересах сім`ї, що не заперечується відповідачем. Відповідно до ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У пунктах 22, 24 Постанови №11 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості за час розгляду справи. У відповідності до статті 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжям укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. Способи та порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України і сутність такого поділу полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі. Суд не погоджується з аргументами третьої сторони щодо відсутності обов`язку подружжя виконання зобов`язання, якщо договір укладено одним із подружжя в період знаходження у шлюбі, оскільки в кожному конкретному випадку необхідно з`ясовувати чи виникли зобов`язання внаслідок правочинів, укладених в інтересах сім`ї чи у власних інтересах кожного із подружжя. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України). Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Між відповідачем та Банком склалися кредитні правовідносини, в яких банк є кредитором, а відповідач - боржником. Відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Факт перебування майна під обтяженням не порушує прав іпотекодержателя при поділі такого майна. З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін, аргументи сторін щодо поділу майна, суд вважає, що майно підлягає поділу, з урахуванням визнання таких вимог відповідачкою, в тому порядку, що просить позивач. При цьому, вимоги позивача щодо покладення на відповідачку обов`язку виконати одноособово зобов`язання за договором про іпотечний кредит від 04.09.2018 року №ODH0GK0040300005, укладеним між Акціонерним товариством комерційний банк "ПРИВАТБАНК" та [PERSON] , суд також залишає без задоволення, оскільки такі вимоги є необґрунтованими, враховуючи заперечення банку - сторони договору про іпотечний кредит. При цьому, суд встановлено, що не заперечувалось відповідачкою та її представником, спірна квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана нею фактично після припинення між сторонами шлюбних відносин та не в інтересах сім`ї. Також, суд вважає необхідним відмовити в частині позовних вимог про роз`яснення порядку виконання рішення: після набрання рішенням законної сили, воно є підставою для державної реєстрації права власності за [PERSON] (ІН [NUMBER] ) на: - двокімнатну квартиру загальною площею 57,7 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] ; - горищне приміщення загальною площею 66,3 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] - нежитлове приміщення загальною площею 39,2 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , приміщення В3/2, відповідно до вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Суд не вбачає підстав роз`яснення виконання рішення суду, оскільки дана процесуальна дія здійснюється у випадку, якщо рішення суду є незрозумілим, отже відсутні процесуальні підстави для вирішення цього питання. Окрім того, порядок державної реєстрації права власності за [PERSON] на майно чітко регламентується Законом України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень». На підставі викладеного та

Outcome: partial