Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, в якому просив визнати недійсним з моменту укладання положення частини 2 Кредитного договору№37/3/06-НВС від 14.10.2006 року укладеного між ВАТ «Кредитпромбанк» та позивачем, а саме останнє речення п.7.1 "Під зміною умов цього договору за цим пунктом не вважається зміна перемінної процентної ставки, передбаченої цим договором". В обґрунтування позовних вимог у позові, зокрема зазначено наступне. Кредитний договір №37/3/06-НВС від 14.10.2006 року був укладений між позивачем та ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є відповідач - ПАТ «Кредитпромбанк» щодо надання позивачу цим відповідачем кредиту в сумі 178000 доларів США на строк з 14 листопада 2006 року до 14 листопада 2029 року, зокрема, за умови його повернення визначеними щомісячними платежами зі сплатою відповідних процентів. Крім того, п.7.1.частини 2Кредитного договору встановлено наступне. У разі зміни облікової ставки Національного банку України, кредитної політики в Україні, економічної ситуації та кон"юнктури ринку, Банк має право змінити умови цього Договору. Банк письмово інформує Позичальника про зміни умов цього Договору рекомендованим листом не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня введення у дію нових умов. Документом, що засвідчує виконання Банком своїх зобов"язань щодо інформування Позичальника є повідомлення відділення зв"язку про відправку рекомендованого листа Позичальнику за його адресою, зазначеною у п.8.2. частини 2 Кредитного договору. У разі згоди Позичальника на зміни умов цього Договору, оформлюється додаткова угода до цього Договору, яку підписують обидві Сторони. Додаткова угода укладається у двох примірниках, по одному примірнику кожній із Сторін. У разі незгоди Позичальника із запропонованими умовами Позичальник зобов"язаний повністю повернути загальну суму заборгованості за Кредитом, а також сплатити нараховані за ним проценти, можливі пені та штрафи, передбачені цим Договором, протягом 15 календарних днів з дати відправки Банком вищезазначеного листа. Під зміною умов цього договору за цим пунктом не вважається зміна перемінної процентної ставки, передбаченої цим договором. Сторона позивача вважає, що вказане останнє реченняп.7.1 частини 2Кредитного договору належить визнати недійсним, посилаючись на те, що згідно зі ст.ст.4, 10, 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Зазначаючи, що відповідно до положень ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", ця стаття передбачає можливість визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача та, зокрема якщо умови договору є несправедливими - якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Посилаючись на п.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції Закону від 13.01.2006 року) - щодо того, що: у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках; про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни; без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною, а тому враховуючи відсутність у вказаному спірному пункті договору (на дату його укладання) положень щодо обов"язку письмового повідомлення кредитодавцем споживача про зміну відсоткової ставки за кредитом протягом семи календарних днів з дати її зміни, сторона позивача вважає, що вказане спірне положення Кредитного договору належить визнати недійсним. У судовому засіданні представники позивача просили позов задовольнити. Проаналізувавши наведені дані, всі інші матеріали справи, в тому числі копію вказаного кредитного договору(а.с.6-8), суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Кредитний договір №37/3/06-НВС від 14.10.2006 року був укладений між позивачем та ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є відповідач - ПАТ «Кредитпромбанк» щодо надання позивачу цим відповідачем кредиту в сумі 178000 доларів США на строк з 14 листопада 2006 року до 14 листопада 2029 року, зокрема, за умови його повернення визначеними щомісячними платежами зі сплатою відповідних процентів. Крім того, п.7.1.частини 2Кредитного договору встановлено наступне. У разі зміни облікової ставки Національного банку України, кредитної політики в Україні, економічної ситуації та кон"юнктури ринку, Банк має право змінити умови цього Договору. Банк письмово інформує Позичальника про зміни умов цього Договору рекомендованим листом не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня введення у дію нових умов. Документом, що засвідчує виконання Банком своїх зобов"язань щодо інформування Позичальника є повідомлення відділення зв"язку про відправку рекомендованого листа Позичальнику за його адресою, зазначеною у п.8.2. частини 2 Кредитного договору. У разі згоди Позичальника на зміни умов цього Договору, оформлюється додаткова угода до цього Договору, яку підписують обидві Сторони. Додаткова угода укладається у двох примірниках, по одному примірнику кожній із Сторін. У разі незгоди Позичальника із запропонованими умовами Позичальник зобов"язаний повністю повернути загальну суму заборгованості за Кредитом, а також сплатити нараховані за ним проценти, можливі пені та штрафи, передбачені цим Договором, протягом 15 календарних днів з дати відправки Банком вищезазначеного листа. Під зміною умов цього договору за цим пунктом не вважається зміна перемінної процентної ставки, передбаченої цим договором (яка передбачена п.3 частини 1 Кредитного договору). При цьому, відповідно до положень ст.1054 ЦК України: за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору; Відповідно до положень ст.526, п.1 ст.530 ЦК України, зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, в тому числі, у встановлений в ньому строк. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.61 ЦПК України - обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Враховуючи викладене, суд вважає, що належить відмовити у задоволенні вимог позову, оскільки вони є безпідставними та необгрунтованими, а доводи, наведені в обгрунтування цих вимог є надуманими та такими, що спростовуються положеннями діючого законодавства. Так, згідно з п.3) ч.1 статті 3 ЦК України, однією з засад цивільного законодавства є свобода договору. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Зі змісту ч.1 ст.215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу. Згідно ч.1ст.203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до положень ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", ця стаття передбачає можливість визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача та, зокрема встановлює наступне. 1. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. 2. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. 3. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2 ) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. 4. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. 5. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 6. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. 7. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. 8. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. 9. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. При цьому, зі змісту вказаного договору вбачається, що позивачу письмовій формі визнав та погодився і зі спірними умовами, підписавши цей договір в цілому. Також встановлено, що і тривалий час після підписання вказаного договору позивач з пропозиціями про внесення змін до будь-яких окремих пунктів (окремих положень пунктів)цього договору не звертався, що свідчить про його згоду з усіма умовами договору і в цей тривалий період(враховуючи дату підписання цього позову 16 листопада 2015 року а.с.3). З огляду на викладене, суд вважає, що позивач був належним чином повідомлений про усі можливі ризики й умови кредитування, про істотні умови укладеного кредитного договору та погодився з ними, підписавши договір. Стаття 628 ЦК України встановлює, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Встановлено, що відповідач з пропозиціями про внесення змін до умов кредитного договору, можливості внесення змін та доповнень до кредитного договору не звертався, що також свідчить про його згоду з усіма умовами спірного договору. Cт.217 ЦК України передбачає можливість визнання окремих пунктів правочину саме недійсними, проте при укладенні з відповідачем Договору кредиту позивачу були відомі усі його умови, ніяких обставин, які б примушували позивача прийняти їх в безумовному порядку, не існувало (позивачем про це у позові не зазначено і нічим не доказано). Суд вважає, що вказане спірне останнє речення вищевказаного пункту 7.1 частини 2Кредитного договору (на дату його укладання) не містило положень, які б суперечили як моральним засадам суспільства, так і ЦК України, іншим Законам, в тому числі п.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", зокрема і щодо письмового повідомлення кредитодавцем споживача про зміну відсоткової ставки за кредитом протягом семи календарних днів з дати її зміни, оскільки, на думку суду, ці положення Закону встановлюють механізм реалізації відповідного одностороннього корегування процентної ставки, застосування (дотримання) якого не було виключено у спірному пункті вказаного Кредитного договору. При цьому, саме про таку правову природу свідчило і положення п.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" про те, що без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною - отже Законом передбачена недійсність саме зміни відсоткової ставки (тобто навіть у випадку відсутності цієї умови у Кредитному договорі, а отже спірні права споживача прямо були захищені Законом). Враховуючи викладене, презумпцію правомірності правочину, суд вважає, що з вказаних позивачем підстав позовні вимоги задоволенню не підлягають, і доводи сторони позивача та надані нею документи не спростовують такого висновку суду. Крім того, законодавством, яке діяло станом на 14 листопада 2006 року - дату укладання вказаного Кредитного договору сторонами, не було встановлено заборон щодо зміни Банком в односторонньому порядку розміру процентів за Кредитним договором (обмеження щодо чого були введені згідно з Законом України №661-VІ від 12 грудня 2008 року). Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, належить судові витрати по справі у виді судового збору віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed