Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

До суду 06.10.2016 року надійшов позов [PERSON] до Публічного Акціонерного Товариства «Акціонерний Комерційний Промислово - Інвестиційний Банк», ТОВ «Кредитні ініціативи», відповідно до якого просив визнати укладений між позивачем та відповідачем кредитний договір №05-01-16/742 від 06.10.2006 року недійсним з моменту його укладення. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 06.10.2006 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком укладено кредитний договір №05-01-16/742 за яким відповідач надав позивачу кредит на таких умовах: - сума кредиту 45 000 доларів США; - процентна ставка за користування кредитом 12,00% річних; кредит надався до 05.10.2016 року. Позивач вважає, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства. По-перше, порушено істотну умову договору, а саме кредит наданий в іноземній валюті в суперечить чинного законодавства. Крім того, за договором проценти за кредитом мають бути сплачені в доларах США, що також не відповідає законодавству. Зміст кредитного договору суперечить Цивільному кодексу України та іншому законодавству, зокрема ст. 533 ЦК України, п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Директиви Ради Європи №93/13/ЄС «Про несправедливі умови в договорах із споживачами», ч. 1 ст. 15, ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Посилався на те, що умови кредитного договору є несправедливими. По-друге, посилався на те, що відповідач не надав позивачу необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію. Вказував, відсутність інформації про сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне подорожчання кредиту, розрахунку частки платежів у погашення основного боргу та в погашення відсотків, валютних ризиків позбавляє споживача можливості правильно вибрати товар (послугу). Вважає, що у даному випадку порушено ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Вказував, що кредитний договір не містить посилань на «орієнтовану сукупну вартість кредиту» та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту,що є суттєвим порушенням законодавства України та як наслідок визнання кредитного договору недійсним. Також вказує, що на час отримання кредиту, курс гривні до долару США становив 505 гривень за 100 доларів, на день звернення до суду з позовом курс гривні до долару становив приблизно 2586,44 гривень за 100 доларів. Отже, існує істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором, що погіршує становище позивача як споживача. Тобто, з підвищенням курсу іноземної валюти сума боргу значно зросла, яку позивачу необхідно сплачувати, у зв'язку з чим значно погіршився його фінансовий стан. Вважає, що умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення валюти покладено на позивача як споживача. За вказаних обставин звернувся до суду з дійсним позовом. Ухвалою суду від 24.10.2016 року провадження у справі було відкрито, справа призначена до розгляду на 14.11.2016 року. У судове засідання 14.11.2016 року сторони не з'явилися, розгляд справи був відкладений на 24.12.2016 року. У зв'язку з тим, що 24.12.2016 року був вихідним днем, розгляд справи було відкладено на 15.02.2017 року. Ухвалою суду від 15.02.2017 року за клопотанням представника позивача було витребувано з ПАТ «Акціонерний комерційний Промислово-Інвестиційного банку» кредитну справу [PERSON] та всі документи, що стосуються кредитного договору №05-01-16/742 від 06.10.2006 року. Розгляд справи, призначений на 12.04.2017 року, був відкладений у зв'язку неявкою сторін на 25.05.2017 року. У судовому засіданні 25.05.2017 року розгляд справи відкладено у зв'язку з неявкою представника відповідача та не виконанням ухвали про витребування доказів , на 05.07.2017 року. Розгляд справи, призначений на 05.07.2017 року, за клопотанням сторін (представника позивача та відповідача) було відкладено на 20.09.2017 року. До суду 19.09.2017 року надійшла заява ПАТ «Промінвестбанк», згідно якої було повідомлено про відступлення права вимоги за кредитним договором, боржником якого є [PERSON] до ТОВ «Кредитні Ініціативи». Ухвалою суду від 20.09.2017 року було витребувано з ТОВ «Кредитні Ініціативи» належним чином засвідчену кредитну справу [PERSON] та всі документи, що стосуються кредитного договору №05-01-16/742 від 06.10.2006 року. Розгляд справи у судовому засіданні 02.11.2017 року було відкладено на 19.12.2017 року у зв'язку з хворобою адвоката позивача. До суду 19.12.2017 року надійшли заяви від ПАТ «Акціонерний Комерційний Промислово - Інвестиційний Банк» про процесуальне правонаступництво у порядку ст. 55 ЦПК України, а також про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності (т.1, а.с.140-144). Ухвалою суду від 19.12.2017 року ухвалено розглядати справу у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 19.02.2018 року. У судове засідання, призначене на 19.02.2018 року, сторони не з'явилися, у зв'язку з чим розгляд справи відкладено на 07.03.2018 року. У судовому засіданні 07.03.2018 року ухвалено залучити ТОВ «Кредитні ініціативи» в якості співвідповідача, у зв'язку з незгодою позивача на заміну відповідача по справі, розгляд справи відкладено на 17.04.2018 року. До суду 16.04.2018 року надійшов відзив на позовну заяву від ТОВ «Кредитні ініціативи», згідно якого просили відмовити у задоволенні позову. Обґрунтували тим, що судом вже була розглянута справа №523/2250/13-ц за позовною заявою [PERSON] до ТОВ «Кредитні Ініціативи» та [PERSON] про визнання недійсним іпотечного договору за зустрічним позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON], третя особа - [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, в результаті розгляду якого зустрічний позов ТОВ «Кредитні ініціативи» було задоволено та звернуто стягнення на предмет іпотеки. Також, заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області №496/2082/14-ц позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено та стягнуто з [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 432 743,53 грн.. Таким чином, вважають, що рішеннями судів встановлені правовідносини між сторонами щодо правомірності укладення кредитного договору. Також, посилались на те, що позивачем пропущено строки позовної давності, оскільки кредитний договір було укладено у 2006 році, а з відповідним позовом [PERSON] звернувся до суду лише у 2016 році. Додатково зазначили, що посилання позивача на положення Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 як на відповідне обґрунтування позову є безпідставними, оскільки на час укладення спірного договору положення Постанови не діяли. Звернули увагу на те, що після укладення кредитного договору позивач укладав перелік додаткових угод, що свідчить про наявність правовідносин між сторонами та обізнаність з усіма умовами кредитного договору. За вказаних обставин просили відмовити у задоволенні позову (т.1, а.с.218-222, 225-279). Ухвалою суду від 17.04.2018 року було закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті на 07.06.2018 року. 29.05.2018 року до суду надійшла відповіді ТОВ «Кредитні ініціативи» на запитання представника позивача, поставлені у заяві від 07.03.2018 року (т.1, а.с.205, т.2, а.с.7). У судовому засіданні 07.06.2018 року було задоволено клопотання позивача та наданий час для надання йому правової допомоги і оголошено перерву по справі до 13.06.2018 року . 13.06.2018р. до суду надійшло письмове клопотання від представника позивача [PERSON], діючого по довіреності, про призначення по справі судової економічної експертизи. При цьому причини неявки в судове засідання представник не повідомив. Ухвалою суду від 13.06.2018 року клопотання представника позивача про призначення по справі судової економічної експертизи було залишено без розгляду. У судовому засіданні 13.06.2018 року позивач та його представник не з'явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. У минулих судових засіданнях представник позивача,( а також позивач в судовому засіданні 07.07.2018р.) просив визнати договір споживчого кредиту недійсним, оскільки його умови є несправедливими, договір створює дисбаланс прав та обов'язків, відсутня відповідальність банку взагалі. На запитання головуючого зазначив, що кредит він отримав валюті та повернення коштів було передбачено в валюті, проте по законодавству України не дозволені такі дії. Не заперечував, що до кредитного договору декілька разів вносилися зміни. Представник відповідача ТОВ «Кредитні ініціативи» - Борщенко К.Ю. у судовому засіданні пояснив, що кредитний договір укладався раніше ніж постанова Правління НБУ від 10.05.2007 року №168, на яку посилається позивач, набрала чинності. Крім того є судові рішення про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором та про відмову у зверненні стягненні на предмет іпотеки, оскільки встановлений мораторій, у рамках даних справ правомірність кредитного договору не оскаржувалась. Посилався на те, що протягом тривалого часу виконував кредитні зобов'язання та визнав їх. Просив відмовити у задоволення позову [PERSON]. Представник ПАТ «Акціонерний Комерційний Промислово - Інвестиційний Банк» у судове засідання не з'явився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином. У заяві від 19.12.2017 року просив справу розглядати за їх відсутності. Суд, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України, за згодою осіб, які брали участь у справі, враховуючи розумні строки розгляду справи, ухвалив проводити судове засіданні за відсутності позивача та його представника, а також представника відповідача, сповіщених належним чином. Суд дослідивши матеріали цивільної справи, з урахуванням пояснення осіб, наданих учасниками справи у минулих судових засіданнях, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 27.09.2006 року [PERSON] звернувся до філії Промінвестбанку «Одеське центральне відділення» з заявою-анкетою позичальника на отримання кредиту, в якій просив надати йому кредит у розмірі 45 000 доларів США терміном на 120 місяців (т.2, а.с.9-12). 06.10.2006 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком було укладено кредитний договір №05-01-16/742, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 45 000 доларів США, за користування кредитом встановлювалася процентна ставка у розмірі 12 % річних, а кінцевий термін повернення кредиту був визначений до 05.10.2016 року. Даний кредитний договір підписаний сторонами, справжність підпису не спростовано та не заперечується сторонами. Позичальник за умовами кредитного договору зобов'язався погасити заборгованість перед банком відповідно до розробленого графіку погашення (додаток «1 до Договору). Додатком №1 до Кредитного договору №05-01-16/742 від 06.10.2006 року визначено порядок сплати кредиту з 25.10.2006 року по 05.10.2016 року в сумі 375 доларів США щомісячно. Згідно іпотечного договору №05-01-16/743 від 06.10.2006 року вбачається, що він забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору №05-01/16/743 від 06.10.2006 року, іпотекодавцем виступила [PERSON], а предметом іпотеки стала однокімнатна квартира під №46, що знаходиться в [ADDRESS], загальною площею 40,5 кв.м.. Іпотечний договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П., зареєстровано в реєстрі за №1234 та на квартиру накладено заборону відчуження до припинення чи розірвання іпотечного договору. У подальшому, у період з 2007 року по 2010 рік сторонами неодноразово укладались додаткові угоди до кредитного договору, копії яких наявні як у позичальника, та і банку. Договором від 26.03.2007 року про внесення змін №1 до кредитного договору №05-01-16/742 від 06.10.2006 року були викладені п. 3.2 та п.3.3 Кредитного договору викладено в новій редакції: 3.2. нарахування Банком процентів за користування кредитом починається з дати його видачі безпосередньо з його позичкового рахунку по день повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом. При розрахунку кредитів використовується метод «факт/факт», виходячи з фактичної кількості днів у місяці та у році. П.3.3. проценти за нарахування кредитом нараховуються Банком щомісячно в передостанній робочий день щомісячно не пізніше 27 числа поточного місяця на рух нок №36004501539775/840 відкритий банком в філії Відділення Промінвестбанку в м. Одеса. Згідно Договору від 24.09.2007 року про внесення змін до кредитного договору №05-01-16/742 від 24.09.2017 року графік погашення кредиту встановлений таким чином: щомісячно з 25.10.2006 року сплачувати 375 доларів США на рахунок банку до 05.10.2016 року. Договором про внесення змін №2 до кредитного договору від 25.12.2007 року та Договором про внесення змін до кредитного договору від 20.06.2008 року зазначено у кредитному договорі №05-01-16/742 від 06.10.2006 року замість слів філії «Одеське Центральне управління Промінвестбанку» читати філія «Відділення Промінвестбанку в м. Одеса». Договором від 27.06.2008 року про внесення змін №05-03-16/183 до кредитного договору №05-01-16/742 від 06.10.2006 року п.2.2 кредитного договору викладено у новій редакції. Відповідно було змінено відсоткову ставку за користування кредитом: з 12% річних на 13% річних. Згідно додаткових угоди від 06.10.2008 року, від 06.02.2009 року сторонами було викладено в нових редакціях графік погашення кредиту (Додаток №1 до кредитного договору №05-01-16/742 від 06.10.2006 року). 28.12.2010 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», який є правонаступником акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку та [PERSON] укладеного Договір №05-02-13/31 про внесення змін та доповнень до кредитного договору №05-01-16/742 від 06.10.2006 року, Договору про внесення змін №1 від 26.03.2007 року, Договору про внесення змін №2 від 25.12.2007 року, Договором про внесення змін №б/н від 20.06.2008 року, договору про внесення змін №05-03-16/183 від 27.06.2008 року, Договору про внесення змін №б/н від 06.10.2008 року, Договору про внесення змін №б/н від 06.02.2009 року, від 28.12.2010 року було доповнено розділ 3 «Умови кредитування», відповідно до якого позичальник сплачує платежі за супутні послуги третіх осіб: - страхування від нещасних випадків позичальника, страхування майна , переданого позичальником у іпотеку якості забезпечення виконання зобов'язань за цим Договором та інше. Згідно Додатку №1 до договору про внесення змін та доповнень від 28.12.2010 року позивачем щомісячно з 27.12.2011 року по 27.08.2016 року вносилося на рахунок банку суму погашення кредиту у розмірі 520 доларів США 05.10.2016 року було внесено 535 доларів США. Своїм листом Обласне відділення ПАТ «Промінвестбанк» в м. Одеса на виконання ухвали суду про витребування доказів повідомив суд, що між Банком та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір про відступлення права вимоги щодо боржника [PERSON], на підтвердження чого надав акт приймання-передачі документації від 04.04.2013 року (т.1, а.с.157-180). Отже, право вимоги щодо боржника [PERSON] по кредитному договору та іпотечному договору перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи» 17.12.2012 року, що підтверджується Договором відступлення прав вимоги. Суд вбачає, що на розгляді Суворовського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №523/2250/13-ц за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» про визнання іпотечного договору недійсним, за яким [PERSON] виступав у якості третьої особи, та за зустрічним позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням суду від 24.11.2014 року у задоволенні як зустрічного, так і первісного позовів було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 03.06.2015 року рішення суду від 24.11.2014 року було скасовано в частині відмови у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалено нове рішення, яким були задоволенні вимоги зустрічного позову ТОВ «Кредитні ініціативи». Також, рішенням Біляївського районного суду Одеської області (справа №496/2082/14-ц) від 18.09.2014 року було задоволено позов ТОВ «Кредитні ініціативи» та стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №05-01-16/742 у розмірі 432 743,53 грн. ТОВ «Кредитні ініціативи» були отримані виконавчі листи на виконання вказаних судових рішень, копії яких долучені до матеріалів справи (т.1, а.с.197-203). Вирішуючи дане питання суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК. Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Його застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК України. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України дає вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Зміст правочину становить собою сукупність умов, які направлені на досягнення відповідного та очікуваного для всіх сторін правочину правового ефекту у спосіб, який би не суперечив законодавству. Під змістом правочину, умови якого не суперечать законодавству, слід розуміти умови договору про його предмет і мету. Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.ч.1 і 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Дослідивши матеріали справи, суд вбачає, що позивач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного ним банку, а саме - Акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку, отримавши від останнього всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору, що відповідає положенням статей 19, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статей 3-5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Такі висновки узгоджуються з роз'ясненнями, викладеними судам у пунктах 10, 11, 14, 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин". Крім того, судом встановлено, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та виконував його умови, що свідчить про прийняття ним таких умов. Із змісту оспорюваного Договору видно, що сторони обумовили і прописали в Договорі необхідні умови, які відповідають вимогам щодо укладення кредитних договорів. Так, в розділі 2 кредитного договору визначено предмет договору, а саме: кредитні кошти у іноземній валюті (долар США) в сумі 45 000 дол., які банк зобов'язується надати [PERSON], а позивач зобов'язався прийняти кредит, належним чином його використати і повернути кошти банку та сплатити плату за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим Договором (п.2.1. Договору). Окрім цього, умовами передбачено строк кредитування до 05.10.2016 року (п.2.3 договору), процентну ставку за користування кредитом в розмірі 12% річних (п.2.2), строки сплати платежів (п.2.4). Також умовами Договору визначено права та обов'язки сторін (розділ 5), відповідальність сторін за порушення зобов'язань за Договором (розділ 6), порядок дострокового повернення кредиту на вимогу банку та інші умови (розділ 7). У Додатку №1 до Договору визначено графік погашення заборгованості. Позивачем підписано кредитний Договір, Додаток № 1 до нього, що свідчить про його обізнаність про умови кредитування, про вартість кредиту та про інші супутні послуги і тарифи, а також безспірно вбачається, що умисел позивача був реально спрямований на отримання банківського кредиту в іноземній валюті у розмірі 45 000 доларів США і що таке його зовнішнє волевиявлення було вільним і спрямованим на отримання кредитних коштів. Будь-яких застережень до Договору позивач не зазначив. Як видно із зазначеного, умови спірного Договору доступно та зрозуміло передбачають розмір кредиту; строки його повернення; відсотки за користування кредитом; розмір щомісячного платежу та графік погашення кредиту; передбачена можливість дострокового погашення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов кредитного договору та його забезпечення, а тому, на думку суду, такі умови банку цілком узгоджуються із Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Крім того, позивач у своєму позові та його представник в судових засіданнях не заперечував, що позивач дійсно підписав спірний договір і зміни до них та протягом тривалого часу сплачував платежі по ньому. Суд вважає, що уклавши кредитний договір №05-01-16/742 від 06.10.2006 року та приступивши до його виконання, сторони підтвердили, що досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та виконував його умови протягом тривалого часу, що свідчить про прийняття ним таких умов. Посилання позивача як на підстави позову на положення постанови НБУ «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року №168, суд вважає недоцільними, оскільки на момент укладення спірного договору ( у 2006 році) дані норми чинного законодавства не діяли. Таким чином, як підставу для задоволення позову суд не приймає їх до уваги. У зв'язку з необґрунтованістю. При цьому, позивач не звертався до Банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору, а також не скористався правом протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, не відмовився від його виконання, а тривалий час користувався кредитними коштами, що свідчить про те, що він був згоден з умовами кредитного договору. При цьому суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним відповідно до положень статей 203, 215, 230 ЦК України - як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договорів, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними, а позивач не довів введення його в оману під час укладення договору, оскільки перед їх підписанням він мав можливість ознайомитися з текстами та умовами договору та власноручно їх підписав. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року справа N 6-1341цс15. Крім того, відповідно до останнього абзацу ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції на момент укладення договору, у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Статтями 15 та 23 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено відповідальність суб'єкта господарювання, яка між тим не містить положень про такі наслідки як недійсність договору. Відтак, Закон України «Про захист прав споживачів» не встановлює наслідком ненадання зазначеної інформації недійсність правочину. На підставі наведеного доводи [PERSON] про те, що при укладенні спірного правочину банк не надав йому, як позичальнику, повної інформації про умови кредиту, приховав фактичну процентну ставку та фактичне подорожчання кредиту на увагу не заслуговують. Крім того, Верховний Суд України в ухвалі від 12 травня 2010 р. зазначив, що не є підставою для визнання договору недійсним надання кредиту в іноземній валюті, оскільки Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) не містить такої заборони. Зміни до статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", згідно якої надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється, були внесені Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", та стосуються кредитних договорів, які були підписані після набрання чинності вказаним Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI. Таким чином, на час укладення спірного кредитного договору у 2006 році не існувало такої заборони про надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті. Згідно роз'яснення у п. 16 постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Отже, посилання позивача на покладення на нього всіх ризиків знецінення національної валюти України не свідчить про недійсність кредитного договору та порушення банком принципу справедливості. Також суд враховує що з приводу даного кредитного договору за участю [PERSON] було винесено рішення судів, за якими позивач не спростував наявність кредитних зобов'язань та отримання ним коштів . в яких не спростовувались дійсність умов договору. Крім того позивач не оспорює укладені ним з відповідачем в подальшому угоди до кредитного договору, таким чином підтверджуючи правомірність укладеного кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому положення ст. 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. За викладених обставин, з урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] не знайшли свого належного підтвердження за розглядом справи, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. При цьому, суд не приймає до уваги заяву представника відповідача про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, оскільки відмовляє у задоволенні позову саме з підстав його необґрунтованості. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Зі сторони відповідача вимоги щодо відшкодування понесених ним судових витрат до суду не заявлялись. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed