Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ТОВ "Євролізинг Холдінг" про визнання недійсним Договору фінансового лізингу №000088 від 11.09.2015 року з Додатками №1, 2, 3, стягнення коштів в розмірі 44 238,00 грн. та судових витрат, мотивуючи тим, що 11.09.2015 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу №000088, предметом якого є автомобіль моделі Ssang Jong 2.0 MT STD. Відповідно до додатків 1-3 вартість предмету лізингу становить 438 000,00 грн., авансовий платіж 219 000,00 грн., комісія за організацію 43 800,00 грн. комісія за передачу 13 140,00 грн. 11.09.2015 року на виконання умов договору позивачкою було здійснено авансовий платіж в розмірі 43 800,00 грн. Вважає, що умови договору щодо неї є несправедливими, зокрема лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за виконання будь-якого зобов"язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищевказаними зобов"язаннями відповідає продавець. Проте, в договорі не вказано продавця предмета лізингу. Оскільки, продавець предмета лізингу був здійснений лізингодавцем, то продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов"язаннями щодо продажу (посмтвки) предмета договору лізингу (ст. 808 ЦК України). Однак, всупереч вищевказаному, відповідач усю відповідальність поклав на позивачку, що свідчить про несправедливість умов договору. Крім цього, специфікація до договору в повній мірі не була складена. Відповідно до п.5.4. договору у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем, останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмету лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу визначеного у додатку №1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. Також у випадку винекнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов"язаний прийняти такі зміни. Пунктомм 8.13 договору передбачено, що розмір лізингової плати може індексуватись в залежності від конвертації гривні в іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку. Однак, лізингові платежі згідно договору визначені у національній валюті України, еквівалент у іноземній валюті не визначався, а тому, прив"язка до зміни курсу долара США чи Євро по відношенні до гривні не відповідає вимогам ст.ст. 524, 533 ЦК України. Крім цього, договором не передбачено формули перерахунку розміру лізингової плати. Також лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів. Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише відповідачу право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення позивачки можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договороу. Договором передбачене право відповідача змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте такого права позбавлена позивачка, а тому такий договір є несправедливим до позивача. В судовому засіданні 25.11.2015 року позивачка, представник позивачки позовні вимоги підтримали в повному обсязі з мотивів наведених в позовній заяві, просили задоволити. В судове засідання 26.01.2016 року позивачка не з"явилась, попередньо подала до суду заяву, відповідно до якої просила розгляд справи здійснювати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просила ухвалити рішення на підставі наявних у справі документів (а.с.42). Представник відповідача в судові засідання не з'явився, однак надав суду письмові заперечення щодо вимог позивача, просив в позові відмовити оскільки, він є необгрунтованим та недоведеним (а.с. 35-37). Заслухавши пояснення позивачки, представника позивачки, доводи письмового заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено. У відповідності до вимог ст.ст. 10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до копії договору №000088 фінансового лізингу від 11.09.2015 року укладеного у м. Харків між ТОВ "Євролізинг Холдінг" та [PERSON], лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізигоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Відповідно до п.п. 3.1., 3.2 договору предметом лізингу є автомобіль моделі Ssang Jong 2.0 MT STD. Вартість предмету лізингу на момент укладання договору та розмір авансового платежу вказується в додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною(а.с.9-14). 11.09.2015 року на виконання умов договору, позивачкою здійснено авансовий платіж на рахунки ТОВ «Євролізинг Холдінг» в розмірі 43 800,00 грн. (а.с. 43). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язку на шкоду споживача. Низка умов договору є несправедливими відносно споживача. Так, відповідно до п. 3.5 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за виконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищевказаними зобов'язаннями відповідає продавець. Згідно з ч. 1 ст. 808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Суд звертає увагу, що відомості про продавця в договорі і додатках до нього відсутні. Таким чином, відповідач всупереч вимогам ст. 808 ЦК України усю відповідальність поклав на позивача, що в даному випадку свідчить про несправедливість умов договору, згідно з п.п. 2, 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Незважаючи на те, що п. 1.4. договору передбачене право лізингоодержувача обирати продавця транспортного засобу, однак зазначене не дає підстави робити висновки про відсутність такого права у лізингодавця, у зв'язку з чим дане положення договору не спростовує і не виправдовує покладання усіх ризиків на лізингоодержувача і виключення такої для лізингодавця. Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Стаття 806 ЦК України визначає, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст..16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу): розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг»). Відповідно до ч. 2 ст. 632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Відповідно до додатку № 1 до договору вартість предмета лізингу становить 438 000,00 грн., відсоток платежів 50 %, сума виплат 219 000,00 грн., щомісячний платіж становить 18 250,00 грн.. комісійна винагорода лізингодавця за організаційні заходи - 10 % (43 800,00 грн.), а комісійна винагорода лізингодавця за передачу предмета лізингу - 3 % (13 140,00 грн.) (а.с.15). Згідно з Додатком № 2 до договору вартість предмету лізингу становить 438 000,00 грн., авансовий платіж 50 %, сума лізингу 219 000,00 грн., викупна вартість 6 570,00 грн., відсоткова ставка 22,00 %, комісія 5 % та щомісячний платіж 6 687,24 грн., а також витрати, які сплачує лізингоодержувач за відвантаження предмета лізингу комісія за передачу ПЛ у сумі 13 140,00 грн.(а.с.16). У п. 5.4 договору зазначено, що у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем, останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмету лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу визначеного у додатку № 1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. Згідно п. 8.3 договору у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Відповідно до п. 8.8 договору коригування розміру лізингових платежів у випадках передбачених цим договором не призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів - комісію (винагороду) лізингодавцю в частині витрат на фінансування предмета лізингу. Згідно з п. 8.13 договору передбачено, що розмір лізингової плати може індексуватися в залежності від конвертації гривні в іноземну валюту та змінами ситуації на грошовому ринку. Стаття 524 ЦК України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно зі статтею 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений Договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як вбачається предмет лізингу, лізингові платежі визначені у національній валюті України, еквівалент у іноземній валюті не визначався, а тому прив'язка до зміни курсу долара США чи євро по відношенню до гривні не грунтується на вищевикладених вимогах закону. Окрім того, як вбачається зі змісту п.п. 8.3, 8.8 і 8.13 договору, розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися в залежності від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, які впливають на вартість предмету лізингу. Проте формули перерахунку не передбачено. В п.8.3 договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу , що належить до сплати згідно з цим Договором фінансового лізингу, до чергової Дати Платежу (п. 8.4. договору). Пункт 8.15 договору передбачає, що в разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються. Вказане свідчить про право лізингодавця в односторонньому порядку змінювати лізингові платежі. Враховуючи дане положення можна зробити висновок про те, що навіть при сплаті лізингоодержувачем лізингових платежів, що перевищують більше ніж 50 відсотків вартості предмета лізингу лізингодавець має право не повертати дані кошти, що фактично є компенсацією за невиконання п. 8.15 договору. В свою чергу, за договором фінансового лізингу у позивача відсутні права на одержання будь-якої компенсації від відповідача у зв'язку із розірванням або невиконанням умов договору. Зазначені положення договору свідчать про несправедливість умов, що визначені у п.п. 4, 5, 7, 11, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких несправедливими є, зокрема, умови договору про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоотримувача. Крім того, виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоотримувача. В п. 8.14, 12.1, 12.2, 12.3, 12.7. 12.10. 12.11, 12.12 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу. Таким чином, оскільки, договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, вказане свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Всупереч зазначеним положенням у пункті 8.10 договору передбачено, що лізингоодержувач не може вимагати від лізингодавця жодного відшкодування або зменшення суми платежів за даним договором у випадку перерви в експлуатації предмета лізингу, незалежно від причин виникнення такої перерви. Таким чином, для визначення умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачеві. Аналізуючи положення договору фінансового лізингу №000088, суд приходить до висновку, що ознаки, які вказують на несправедливість по відношенню до споживача, наявні у договорі, а тому договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Згідно з ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до положень ч. 1, п. 4 ч. 3, ч. 5, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Згідно з ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Таким чином, суд приходить до висновку, що Договір №000088 фінансового лізингу від 11.09.2015 року з Додатками № 1, 2, 3, підлягає визнанню недійсним, а з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти у сумі 43 800,00 грн. Не підлягає до задоволення вимога позивачки про стягнення з відповідача на її користь 438,00 грн., оскільки, вказані кошти нею були оплачені на користь ПриватБанку за надання банківських послуг. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені нею судові витрати в розмірі 1 974,40 грн., а саме 974,40 грн.(487,2 грн.*2) по оплаті судового збору(а.с.25, 26) та 1 000,00 грн. витрат на правову допомогу (а.с.44). На підставі ст. 42 Конституції України, ст.ст. 15, 16 203, 215, 216, 524, 533, 632, 762, 808 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів». Закону України «Про фінансовий лізинг», постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: approved