Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання договору недійсним та відшкодування збитків посилаючись на те, що є власником 13/20 частини житлового будинку [ADDRESS]. Власниками інших 7/20 частини вказаного будинку є відповідачі. 12.11.2013 року між нею і відповідачами було укладено попередній договір, предметом якого була, зокрема домовленність, щодо укладення у майбутньому у термін до 12.11.2013 року договору купівлі-продажу 7/20 частини даного будинку. Проте відповідачі з укладенням основного договору зволікали, а тому він не був укладений. В зв"язку з чим їй пришлось звернутися до суду з позовом про визнання попереднього договору. Відповідачі ухиляються від підписання основного договору висуваючи інші умови його укладення. Вважає укладений між сторонами попередній договір недійсним так, як укладення попереднього договору з боку відповідачів не тільки не мало наміру з їх боку створити певні правові наслідки але й приховати під виглядом попереднього договору договір безвідсоткову валютну позику. З визнанням договору недійсним грошові кошти, які були сплачені нею відповідачам підлягють до повернення. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав і суду пояснив, що недобросовістність відповідачів призвело до неукладення Основного договору і це відбулося не по вині позивача. Її дії були спрямовані на укладення договору купівлі-продажу, а з боку відпвідачів було ухилення від укладення даного договору, що дає вважати, що вони немали наміру на його укладення а отримали безпроцентний кредит. Відповідачі навмисно приховали дійсні наміри укладенн договору. Просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачів в судовому засідані проти позову заперечував та суду пояснив, що позивач з своїм адвокатом за один рік не спромоглися укласти Основний договір і на даний час вишукують причини недійсності попереднього договору. Вважає позов необгрунтованим та безпідставним, та таким що не підлягає задоволенню. Заслухавши учасників судового процесу, свідків, дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Так, судом встановлено, що 12 листопада 2012 року між сторонами було укладено попередній Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. за реєстровано в реєстрі за № 3450. Сторонами в даному договорі є Продавці - [PERSON], [PERSON], [PERSON] відповідачі по справі та Покупець - [PERSON] позивачка по справі. Відповідно до умов вказаного договору сторони домовились в майбутньому укласти договір купівлі-продажу (надалі-Основний договір) щодо нерухомого майна, а саме щодо 7/20 частин будинку [ADDRESS], що належить кожному по 7/60 частин (всього -7/20) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. При цьому покупець в майбутньому купує, а продавці в майбутньому продають нерухоме майно, за ціну, що становить 4 900 дол.США (еквівалент- 39151 гривень). Також, сторони домовилися, що на момент укладення попереднього договору нерухоме майно звільнене від особистих речей Продавців, а також відбулася передача усіх необхідних документів (технічного паспорту, тощо) в день підписання даного договору. Згідно абзацу 1 та 2 Попереднього договору, сторони зобов"язувались укласти та нотаріально посвідчити Основний договір в м.Києві не пізніше 12.11.2013 року та не змінювати в односторонньому порядку строк укладання та посвідчення Основного договору. Згідно п.3 Попереднього договору продавці зобов"язувалися підготувати та надати документи, необхідні для нотаріального посвідчення Основного договору, в тому числі: оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, висновок про вартість нерухомого майна. Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов"язуються(у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір), на умовах, встановлених попереднім договором. Частиною 3 ст.635 ЦК України передбачено, що зобов"язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не неправить другій стороні пропозицію про його укладання. Згідно умов Попереднього договору, Основний договір повинен був бути укладеним до 12.11.2013 року. Разом з тим, жодна із сторін не звернулася до іншої сторони з пропозицією укладення основного договору. Даний факт підтверджено представниками сторін та свідок [PERSON], який був уповноважений сторонами на виконання дій по укладенню Основного договору, що підтверджено Дорученнями посвідченими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. (а.с40,55,56,57справа № 2/381/690/14). На даний час попередній договір припинено. Позивач звертаючись до суду із вимогами до відповідачів, ставить питання про визнання зазначеного договору недійсним, свої вимоги обґрунтовує ст.235 ЦК України. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправлі вчинили. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що відповідачі укладаючи попередній договір не мали намір укласти Основний договір, а лише приховали договір безвідсоткової валютної позики. Відповідно до ст.202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків. Відповідно до ч.1 ст.641 ЦК України, пропозицію укласти договір може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Як вбачається з позову ініціатором укладення вказаного договору була позивачка - [PERSON] Відповідно до ч.2 ст.235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Суд, проаналізувавши зміст зазначених правових норм, вбачає, що на момент укладення попереднього договору сторонами угоди було повністю додержані вимоги, які в силу ст.203 ЦК України являються необхідними для чинності правочину. Оскільки позивачкою не надано доказів, що обидві сторони, укладаючи попередній договір купівлі- продажу, бажали приховати договір безвідсоткового валютного кредиту, який вони насправді вчинили, підстави для задоволення позову, передбачені ст. 235 ЦК України відсутні. Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, суд, оцінюючи зібрані у справі сукупні докази, вважає, що позов безпідставний, не грунтується на чинному законодавстві і задоволенню не підлягає. Також, відповідно до Постанови ПВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" передбачив, що судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв'язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв'язку з вирішенням конкретної справи. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі" (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету. Як зазначено в п.10 вказаної постанови подані до суду позовні заяви чи заяви, а також зустрічні позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об'єктом справляння судового збору. За подання додаткових заяв, у яких збільшується розмір позовних вимог, недоплачена сума судового збору також підлягає сплаті. Позивачем при подачі позовної заяви сплачено судові витрати не в повному обсязі, а тому судом було надано відстрочку їх сплати до ухвалення судового рішення. Позивач на момент ухвалення рішення не надав суду доказів про сплату судового збору, а тому суд ухвалює рішення про їх стягнення з позивача. Відповідно до ч.2 ст.82 ЦПК України, судові витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли оплата судових витрат була відстрочена.

Outcome: approved