Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

У квітні 2016 року позивачка [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, свої вимоги мотивувавши тим, що заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 липня 2012 року у справі № 2 - 6187 / 2012 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Від шлюбу у позивача та відповідача є спільна дитина [PERSON] [INFO]. Дитина постійно проживає з позивачем та перебуває на її повному утриманні. Батько дитини грошей на утримання та потреби дитини не дає. У зв"язку з чим позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно сина [PERSON], та стягнути на її користь аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1 000 ( одної тисячі) грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON]- адвокат Волощук В.В., що діє на підставі договору про надання правової допомоги від 15 березня 2016 року та ордеру на надання правової допомоги серії КС № 091438 № б / н від 15 березня 2016 року ( а. с. 40, 41, 42, 43, 44 ). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 19 вересня 2017 року за вх. № № 45214, 45216 надійшли протоколи судового доручення, де відповідачем отримано позовну заяву з додатками, з жодними заявами чи клопотаннями до суду відповідач не звертався. Представник третьої особи Служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації Касянчук Марія Василівна що діє на підставі довіреності № 101 - 109 / 02 від 04 січня 2017 року підтримала висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Вислухавши пояснення представника позивача, та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо. Ст. 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, судом встановлено, що від шлюбу позивача [PERSON] та [PERSON] є спільна дитина [PERSON] [INFO] ( а. с. 8 ). Згідно висновку наданого службою у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] [INFO], відповідно до якого батько дитини з дитиною не проживає, не бере участі у вихованні, розвитку та утриманні дитини. Батько є громадянином Грузії. Відповідно до довідки з школи - інтернату № 12 від 17 березня 2016 року за період навчання батько [PERSON] в школі не з"являвся, участі у вихованні дитини не бере. Дитина проживає разом з матір"ю за адресою : [ADDRESS]. При обстеженні житлово-побутових умов проживання дитини встановлено, що для [PERSON] створені належні умови для проживання, відпочинку та навчання. [PERSON] не звертався до органу опіки та піклування Дарницького району міста Києва щодо визначення способу участі у вихованні дитини. [PERSON] було запрошено на засідання комісії з питань захисту прав дитини для вирішення питання про доцільність ( недоцільність ) позбавлення його батьківських прав відносно [PERSON] [INFO], одна він не з"явився. У зв"язку з чим комісією органу опіки та піклування, рекомендаціями з питань захисту прав дитини було зроблено висновок що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання батьківських обов"язків, не намагається забезпечити достатній життєвий рівень сину, не турбується про стан його здоров"я. З метою захисту майбутнього та інтересів дитини орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] [INFO] ( а. с. 106 - 107 ). Пунктом 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України передбачена можливість позбавлення батьків батьківських прав у разі, якщо батьки ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Статтею 166 Сімейного кодексу України встановлено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов"язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стаття 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини ( аліменти ) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і ( або ) у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на 1 дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі " Савіни проти України " встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. З огляду на викладене, повно, всебічно та об'єктивно з'ясувавши всі обставини, суд приходить до висновку, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками та навмисно не виконує їх, що в відповідності до п. п.15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав ", є підставами для позбавлення їх батьківських прав. Обставин, які перешкоджали б йому виконувати свої батьківські обов'язки не встановлено. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44 - ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року і ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 6 ст. 12 Закону України « Про охорону дитинства » передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. За змістом принципів 2, 4, 6, 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Суспільство та органи публічної влади повинні докладати зусиль для сприяння реалізації зазначеного права. Відповідно до ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789 - ХII ( 789 - 12 ) від 27 лютого 1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції передбачено, що забезпечується те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Як зауважив Європейський Суд з прав людини у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, « необхідним у демократичному суспільстві », слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Оцінка загальної пропорційності будь - якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими ( п. 79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 року у справі « Кірнс проти Франції » ( Kearns v. France ) ( заява № 35991 / 04 ). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним ( п. п. 94-102. рішення ЄСПЛ у справі « Мамчур проти України » від 16 липня 2015 року ( заява № 10383 / 09 ). Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 640,00 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved