Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.11.2013 року по 03.02.2017 року, від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Протягом трьох років сторони разом не проживають, малолітній син проживає разом з відповідачкою, при цьому відповідачка постійно перешкоджає позивачу у спілкуванні з сином, внаслідок чого він позбавлений можливості зустрічатися з сином, спілкуватися з ним, відпочивати та виконувати свої батьківські обов`язки. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить зобов`язати відповідачку усунути перешкоди у спілкуванні з сином [PERSON] , участі в його вихованні та визначити наступний спосіб спілкування: надати можливість бачитись з сином на протязі трьох годин кожного дня за період, коли він буде мати можливість з ним зустрітися, та щотижня один день в неділю чи суботу з 09 години до 20 години; надати можливість спільного відпочинку в період літніх канікул на термін один місяць за адресою: [ADDRESS] , кожного року. 22.02.2019 року до суду надійшов Відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідачка заперечує проти задоволення позову. Вказує про те, що позивач ще до розірвання шлюбу самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не сплачував аліменти до момент звернення нею до суду з відповідним позовом, не надає допомогу на лікування дитини та його розвиток, незважаючи на її неодноразові звернення до позивача. Також позивач надає їй дозволи на виїзд дитини за кордон лише після довгих вмовлянь та уговорів, не спілкується з сином, постійно ігнорує її звернення щодо спілкування з сином. На підставі викладеного відповідачка просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 01.04.2019 року до суду надійшла Відповідь на відзив, в якій позивач наголошує на тому, що через постійні перешкоди відповідачки у спілкуванні він не має можливості зустрічатися з сином, проводити з ним час, спілкуватися з ним. Також позивач вказує про те, що у нього ніколи не було заборгованості по аліментах, що підтверджується відповідними доказами виконавчої служби. На підставі викладеного позивач наполягає на задоволенні позовних вимог. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.04.2019 року у задоволенні клопотання відповідачки про закриття провадження у справі відмовлено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.04.2019 року до участі у справі залучено третю особу - Службу у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. 03.05.2019 року до суду надійшли Заперечень на відповідь на відзив, в яких відповідачка зазначає про те, що позивач впродовж багатьох років не має постійно офіційної роботи, при цьому має змогу винаймати житло у м. Києві та користуватися власним автомобілем. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03.05.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідачки про зупинення провадження у справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03.05.2019 року до участі у справі залучено третю особу - Службу у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08.07.2019 року у задоволенні клопотання відповідачки про зупинення провадження у справі відмовлено. 19.08.2019 року до суду надійшли додаткові пояснення відповідачки щодо позовних вимог. У судовому засіданні позивач повністю підтримав позов, просив його задовольнити. Відповідачка у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у Відзиві. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Служби у справах дітей Демидівської сільської ради - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу у відсутності представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу у відсутності представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи. Вислухавши пояснення позивача, відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.11.2013 року по 03.02.2017 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та рішенням суду про розірвання шлюбу. У період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. На даний час малолітній [PERSON] проживає разом із своєю матір"ю [PERSON] за згодою сторін. Позивач на даний час не працює, у період роботи характеризувався позитивно, що підтверджується характеристикою ТОВ «Сучасний факторинг». Позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , за місцем проживання характеризується позитивно, що підтверджується характеристикою від 17.01.2019 року. За заявою позивача депутатом Демидівської сільської ради Івановою Л.Д . було складено Акт обстеження матеріально-побутових умов від 16.01.2019 року, відповідно до якого у квартирі створені всі умови для перебування дитини. Відповідачка у справі [PERSON] працює у ТОВ «ПРО Маркетинг», що підтверджується довідкою від 10.01.2017 року. На даний час відповідачка разом із малолітнім сином проживають за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з медичних документів, наданих до суду, малолітній [PERSON] має затримку мовленевого розвитку, у нього порушена вимова, що підтверджується відповідною медичною випискою. Крім того, відповідно до Висновку № 140 від 02.07.2019 року, наданого Міським центром дитини, психоемоційний стан [PERSON] характеризується збудженням, напруженням, діагностується підвищений рівень тривожності; агресія діагностується в межах норми, настрій переважає позитивний, емоційні реакції можуть бути не адекватні ситуаціям, дитина не розрізняє базові почуття; діагностується затримка розвитку інтелектуального та психоемоційного розвитку: когнітивна сфера дитини, увага, уява, мовлення не відповідають віковій нормі; у дитини сформований надійний тип прив`язаності до матері, яка задовольняє його потребу у близькості, піклуванні; матір є найближчою людиною в житті [PERSON] ; серед близьких людей він також зазначає про дідуся і бабусю; дитина не ідентифікує батька з реальною людиною, його не пам`ятає, емоційна прив`язаність до батька не сформована. Вирішуючи позовні вимоги у справі, суд враховує наступні вимоги закону. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" батьки, які проживають окремо від дитини, зобов"язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Частинами 1, 2 статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов"язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. З наведених вище норм діючого законодавства можна зробити висновок, що сторони по справі зобов"язані здійснювати свої батьківські обов"язки щодо дитини, мають право на спілкування з дитиною, її виховання. Відповідно до ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини. Тобто права та обов"язки матері та батька щодо дитини є рівними навіть тоді, коли вони не є подружжям. На обсяг батьківських прав та обов"язків не впливає та обставина, що один із батьків проживає окремо від дитини. Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ч. 3 ст. 9 Конвенції проголошує правило про те, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Як зазначено у Загальному коментарі Комітету з прав дитини № 14 (2013 рік) щодо права дитини на першочергове врахування її найкращих інтересів (п. 1 ст. 3), з метою довести, що право дитини на оцінювання та першочергову увагу до її найкращих інтересів було дотримане, усі рішення стосовно дитини або дітей мають бути вмотивовані, обґрунтовані та пояснені. У мотивації рішення необхідно чітко вказати усі фактичні обставини, що стосуються дитини, які елементи було визнано необхідними під час оцінювання найкращих інтересів, склад таких елементів у кожній справі, а також яким чином їх було оцінено для визначення найкращих інтересів дитини. Якщо рішення не збігається з поглядами дитини, слід чітко вказати причину для цього. У виключних випадках, коли обране рішення не відповідає найкращим інтересам дитини, слід вказати підстави для такого рішення і таким чином показати, що найкращі інтереси дитини було враховано, незважаючи на результат. Недостатньо вказати у загальних формулюваннях, що інші міркування переважають над найкращими інтересами дитини. Слід чітко перерахувати такі міркування у зв`язку з розглянутою справою та надати причини для їхньої першочергової важливості. В обґрунтуванні також має бути доведено, що найкращі інтереси дитини не були достатньо вагомими, щоб переважити інші міркування. Слід визначити обставини, за яких найкращі інтереси дитини мають бути найвагомішим міркуванням. У даній ситуації суд звертає увагу на те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, у даному випадку вирішення питання про усунення перешкод у спілкуванні батька з дитиною охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори», стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Враховуючи особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в їх право на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, з іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини, що стало підставою для звернення його до суду з даним позовом Як встановлено судом, між сторонами по справі склалися складні стосунки, що призвело до того, що сторони між собою майже не спілкуються. Але при цьому той факт, що відповідачкою чиняться перешкоди у спілкуванні батька з дитиною, під час розгляду справи не знайшов своє підтвердження та не був підтверджений належними письмовими доказами, а тому суд вважає, що в цій частині позов [PERSON] задоволенню не підлягає. 01.08.2019 року Службою у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації надано Висновок про участь батька у вихованні малолітньої дитини [PERSON] . Так, відповідно до Висновку Служба вважає за доцільне встановити наступний графік спілкування батька з дитиною, а саме кожну І та ІІІ суботи місяці з 15 години до 19 години з обов`язковою присутністю матері. Згідно із ст. 158 Сімейного кодексу України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. При вирішенні даного спору суд бере до уваги рішення Органу опіки та піклування щодо визначення способу участі батька у вихованні дитини, але при цьому зауважує, що вказане рішення було прийнято без вивчення думки відповідачки стосовно даного питання, без проведення обстеження умов проживання дитини, без врахування медичних висновків, стану здоров`я дитини, висновків психолога. Крім того, Органом опіки та піклування не було взято до уваги, що з грудня 2016 року (майже півтори роки) дитина не бачила батька. Враховуючи те, що дитині лише 3, 6 роки, така тривала перерва у спілкуванні батька з дитиною значною мірою може вплинути на сприйняття дитиною позивача, на його емоційний стан та здоров`я. Виходячи з наявних матеріалів справи та досліджених судом письмових доказів, а також того, що позивач має позитивні характеризуючи дані, має можливість та бажання приймати активну участь у вихованні своєї дитини, а також те, що таке спілкування не перешкоджатиме розвитку дитини, наявність між сторонами суперечок щодо участі позивача у спілкуванні та вихованні дитини, суд вважає, що судом повинен бути визначений порядок участі позивача у вихованні його сина [PERSON] . Але при цьому суд вважає за необхідне встановити графік спілкування батька з дитиною у присутності матері відповідно до запропонованого Службою у справах дітей. Суд вважає, що саме такий графік спілкування батька з дитиною надасть змогу дитині звикнути до батька, а позивачу встановити контакт з дитиною, зацікавити сина, якого він не бачив декілька років, що позитивно вплине на їх стосунки та можливість подальшого спілкування у відсутності матері. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про встановлення порядку участі батька у вихованні дитини та спілкування з нею. На підставі викладеного,

Outcome: partial