Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

В жовтні 2013 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеною вище заявою, згідно якої просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на прохідну кімнату до головного входу S=14 м.кв. та та головний вхід до його житла в будинку [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому належить на праві приватної власності 2 кімнати ( квартира № 3(4)), які є частиною одноповерхового, дерев"яного, 1930 року забудови будинку [ADDRESS] . Таку частину він отримав у дарунок за договором дарування у квітні 2003 року. Оскільки квартира № 3 (4) з"єднується з головним входом у будинок прохідною кімнатою площею 14 м.кв. він почав користуватися головним входом у будинок, а саме : прохідною кімнатою до головного входу та головним входом. Користуючись головним входом він вживав заходи для підтримання прохідної кімнати у належному технічному стані. Вказав, що з квітня 2003 року по квітень 2013 року минуло 10 років з того дня як він добросовісно заволодів та відкрито користується прохідною кімнатою площею 14 м.кв. та головним входом до його житла. Прохідна кімната ніким не приватизована і ніхто не заявляв на неї права. 15.10.2013 року ухвалою судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області позовну заяву [PERSON] було залишено без руху ( а.с.3 т.1). 21.10.2013 року ухвалою судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області відкрито провадження у даній цивільній справі ( а.с.7-8 т.1). Протокольною ухвалою суду від 23.04.2014 року до участі в справі в якості третьої особи залучено Квартирно - експлуатаційний відділ м. Житомира ( а.с.62 т.1). 02.10.2014 року ухвалою судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду ( а.с.118 т.1). 10.03.2016 року ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 02.10.2014 року ухвалою апеляційного суду Житомирської області скасовано, справу направлено для продовження розгляду ( а.с.160-161 т. 1 ). 23.08.2016 року КЕВ м. Житомира подано заперечення на позовну заяву згідно яких просять відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог оскільки спірна квартира є службовою, тому не може бути ним набута в порядку набувальної давності ( а.с. 209-210 т. 1). 08.09.2016 року [PERSON] подано заяву про збільшення позивних вимог, згідно якої він зазначив, що площу прохідної кімнати 14 м. кв. вважати площею 18,6 м.кв., як відображено в технічному паспорті МБТІ на кв. 3(4) та кв.2 ; скасувати рішення № 356 від 27.05.1986 року п. 2 як незаконне; визнати відсутність окремої ізольованої квартири № 2 як окремої однокімнатної квартири загальною площею 18,6 м. кв., а вказану житлову площу визнати прохідною кімнатою до головного входу в буд. [ADDRESS] ( а.с. 224-225 т.1). 08.09.2016 року ухвалою судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області відмовлено [PERSON] у прийнятті до розгляду заяви від 08.09.2016 року у частині вимог, які містяться в п.п. 2 та 3 її прохальної частини ( а.с. 236 т. 1 ). 04.07.2017 року ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області цивільну справу № 274/6336/13-ц передано до Андрушівського районного суду Житомирської області ( а.с.74 т.2). 19.10.2017 року Бердичівською міською радою Житомирської області подано заперечення на позовну заяву, згідно якого зазначають, що рішенням виконавчого комітету Бердичівської міської ради народних депутатів від 27.06.1986 року за № 356 спірна квартира була включена до числа службових, тому позовні вимоги [PERSON] не відповідають закону та в їх задоволенні слід відмовити ( а.с. 96-97 т. 2). 31.05.2018 року ухвалою Андрушівського районного суду Житомирської області матеріали цивільної справи № 274/6336/13-ц повернуто за територіальною підсудністю до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області ( а.с. 211 т. 2). 07.09.2018 року ухвалою судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Вдовиченко Т.М. справу прийнято до свого провадження, призначено у справі підготовче судове засідання ( а.с.219 т.2). 25.04.2019 року [PERSON] подано уточнену позовну заяву, згідно якого він просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 18,6 кв.м., житловою площею 9 кв.м. ( а.с. 13 т.3). Протокольною ухвалою суду від 25.04.2019 року Квартирно - експлуатаційний відділ м. Житомира залучено до участі в справі в якості співвідповідача ( а.с. 17 т. 3). 03.07.2019 року ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області закрито підготовче провадження в цивільній справі № 274/6336/13-ц ( а.с.33 т.3). В судовому засідання 16.10.2019 року позивач та його представник [PERSON] доводи уточненої позовної заяви підтримали з підстав зазначених в ній, просили задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача територіальної громади м. Бердичева в особі Бердичівської міської ради Кухар О.І. заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав зазначених в запереченні на позовну заяву, оскільки спірна квартира є службовою квартирою КЕВ м. Житомира, тому не підлягає приватизації. Представник відповідача КЕВ м. Житомира Бобер А.В. заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав зазначених в запереченні на позовну заяву від 23.08.2016 року . Допитаний в судовому засіданні 12.02.2020 року свідок [PERSON] суду пояснив, що знає позивача близько 20 років по громадській роботі, з початку 2003 року. Неоднаразово бував в будинку по [ADDRESS] , допомагав позивачу носити речі в його домоволодіння. Кімната про яку йде мова, це прохідна кімната до будинковолодіння позивача, там дерев"яний тамбурочок, а з цього тамбурочку старі двері в кімнату, кімната квадратна з двома вікнами. Це не квартира, бо там немає родових ознак притаманних для квартир. Там немає ні опалення, ні газу, це частки домоволодіння, а не квартира. Вказав, що в тій квартирі з 2003 року ніколи не бачив інших людей, дана квартира була завжди відкрита, ознаки проживання в ній були відсутні. Свідок [PERSON] також суду пояснив, що з позивачем знайомий з початку 2000-х років, займалися громадською діяльністю. Будинок знаходиться по вул. Короленка. Виходячи з поведінки позивача, він вважав, що позивач є власником спірної квартири. Пам"ятає, що там старі двері, там були стіл, стільці, інше не пам"ятає. До того часу як позивач пішов служити в АТО , десь 2014 рік, вони зустрічались раз в квартал. Знає, що спірна квартира № 2 , то є приміщення непридатне для проживання. Позивач завжди говорив, що то його кімната. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши письмові матеріали цивільної справи № 274/6336/13-ц , матеріали інвентаризаційної справи , прийшов до наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ст. 77 ЦПК України). Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Як передбачено ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлениих цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно договору дарування квартири від 15.04.2003 року [PERSON] є власником квартири під номером [ADDRESS] ( а.с.6). Як вбачається з відповіді виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області від 27.06.2013 року на ім"я [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS] передано до комунальної власності територіальної громади міста на баланс ДВЖРЕП № 2 згідно " Опису № 1/1 казарменно - житлового фонду передаваємого Бердичівською КЕЧ району ( житловий фонд) в/м № 18" від 11.03.2003 року ( а.с.45 - 46 т.1). Згідно довідки № 382 від 07.09.2005 року виданої директором ДВЖРЕП -2 вбачається, що [PERSON] здав квартиру [ADDRESS] в технічно задовільненому стані ( а.с.60). З відповіді директора ДВЖРЕП 2- від 21.04.2006 року за № 120 встановлено, що при передачі будинку [ADDRESS] від БУ КЕМ на баланс ВЖРЕП -2 рішення міськвиконкому про закріплення службових квартир не передавалось, було надано список службових квартир. Договори найма квартиронаймачів при передачі будинку не передавались. Згідно облікової картки наймачем квартири № 2 житловою площею 14,0 кв.м. являється [PERSON] , однак особовий рахунок відкритий на ім"я [PERSON] ( а.с. 67 т.1). Відповідно до рішення виконавчого комітету Бердичівської міської ради народних депутатів Житомирської області від 27.05.1986 року № 356 " Про визнання службової житлової площі для МО" визнано службовим - Однокімнатну квартиру [ADDRESS] житловою площею 14 кв.м. для заселення військовослужбовця [PERSON] ( склад сім"ї з чол). ( а.с. 68 т.1). Згідно рішення виконавчого комітету Бердичівської міської ради народних депутатів Житомирської області від 26.12.1991 року № 580 " Про заселення звільненого житлового фонду "Про визнання нежитловою житлової площі у ветхому фонді, про переоформлення особистих рахунків та бронювання житлової площі" п. 1 Надати п. 1.1. Визнати службовою окрему однокімнатну квартиру [ADDRESS] для заселення військовослужбовця [PERSON] ( склад сім"ї -3 особи), який має вислугу менше п"яти років. Фонд МО ( а.с.69 т.1). Згідно відповіді ТВП начальника Бердичівської КЕЧ району майора Орлюка О.В. на ім"я начальника УБОЗ в м. Бердичеві від 06.06.2005 року судом встановлено, що квартира [ADDRESS] в 1986 році була розділена військовослужбовцю гарнізону [PERSON] та рішенням виконкому № 356 від 27.06.1986 року визнана як службова МО України. ( а.с. 70 т.1). Як вбачається з договору підрядних робіт № 22/14П від 27.06.2013 року він укладений між ПП « Алекса - Хелпер» та [PERSON] . Предметом договору є косметичний ремонт прохідної кімнати до головного входу ( 14 м.кв.) за адресою : [ADDRESS] ( 4) ( а. с. 91-93 т.1). Згідно Актів від 02.07.2014 року та 03.07.20214 року, складених працівниками виконкому з метою перевірки доводів, наведених в с/засіданнях [PERSON] проводились обстеження за адресою : [ADDRESS] . В ході обстеження було встановлено, що квартира [ADDRESS] закрита. Під час обстеження було опитано сусідів на предмет проживання [PERSON] в будинку. Сусіди підтвердили, що [PERSON] за цією адресою постійно не проживає, буває рідко і то надвечір ( а.с.95-96 т.1). Відповідно до копії технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виготовленого 05.02.2016 року на ім"я [PERSON] судом встановлено, що квартира № 2 складається з кухні, житлової кімнати, коридору, всього квартира площею 18,6 м.кв. ( а.с.128-130 т.1). Згідно довідки № 162 від 05.02.2013 року, виданої КП « Бердичівське МБТІ» право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] . До квартири № 3 ( 4) самочинно приєднана квартира № 2 , право власності на яку не зареєстровано ( а.с . 131 т.1). Як вбачається з відповіді в.о. прокурора м. Бердичева від 28.08.2005 року на ім`я [PERSON] - на підставі рішення міськвиконкому Бердичівської міської ради № 356 від 27.05.1986 року квартира [ADDRESS] визнана службовою. Наймачем квартири згідно персональної облікової картки є [PERSON] . За даними Бердичівського МБТІ квартира не приватизована. Оскільки наймачі квартири сім`я [PERSON] отримали нову квартиру, квартира [ADDRESS] , була передана власнику - домоуправлінню КЕЧ району ( а.с. 191 т.1). Згідно рішення виконавчого комітету Бердичівської міської ради народних депутатів Житомирської області від 23.01.1992 року № 25 « Про оформлення права власності на житлові будинки , які належать Бердичівський КЕЧ» встановлено, що право власності на буд. [ADDRESS] було оформлено за Бердичівською КЕЧ району в м. Бердичеві ( а.с. 29-31 т.2). Як вбачається з копії Книги обліку службових жилих приміщень по КЕВ м. Житомир Бердичівський гарнізон ( розпочато 04.01.2012 ) квартира [ADDRESS] є службовою ( а.с. 48-51 т.2). Відповідно до довідки від 28.02.2018 року за № 59 виданої ПП « Житлоремекс -2» , судом встановлено, що з 041.06.2008 року по 31.01.2018 року [PERSON] не було здійснено оплати за житлово - комунальні послуги за адресою : [ADDRESS] ( 4). ( а.с.156 т.2). В судовому засіданні оглянуто матеріали інвентаризаційної справи № 10190 на буд. [ADDRESS] з якої також встановлено,що квартира [ADDRESS] є службовим житлом. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18). Згідно ст. 4 ЖК України, жилі будинки, а також жилі приміщення утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення). До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду. До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. Відповідно до ст. 6 ЖК України, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється. Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України " Про приватизацію державного житлового фонду" не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В судовому засіданні судом достовірно встановлено, що однокімнатна квартира [ADDRESS] є службовим житлом та перебуває на обліку службових жилих приміщень по КЕВ м. Житомиру Бердичівського гарнізону, крім того відповідно до вимог п.2 ст. 2 Закону України " Про приватизацію державного житлового фонду" не підлягає приватизації, тому суд враховуючи вище наведені доводи приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed