Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

25 вересня 2020 року директор КНП "Херсонський обласний заклад з надання психіатричної допомоги" ХОР Паламарчук П.В. звернувся до суду з заявою, в якій просив госпіталізувати [PERSON] , [INFO] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Заява мотивована тим, що у КНП "Херсонський обласний заклад з надання психіатричної допомоги" ХОР у відділенні №3 перебуває [PERSON] (проживає за адресою: [ADDRESS] ), який госпіталізований вперше, прибув у супроводі дружини та сина. З даних об`єктивного анамнезу, сім`ї хворого, відомостей психіатра, який амбулаторно спостерігав хворого, відомо, що стан пацієнта змінився протягом не менше року. Мають місце грубі неправильності поведінки, агресія, поліморфні маячні ідеї, які повністю визначають поведінку. [PERSON] страждає на цукровий діабет, але за маячними мотивами відмовився від прийому будь-яких ліків, дотримується "дієти печерної людини", що призвело до численних ускладнень, значної втрати ваги, за медичною допомогою звертатись категорично відмовляється. Забороняв сину лікувати власну малолітню онуку від інфекційної хвороби, погрожував лікарям-інфекціоністам розправою. Орендував кабінет, де збирався "лікувати" онкохворих. Внаслідок параноїдних переживань персекуторого змісту проявляє агресію до рідних, погрожував зарізати сина, погрожує розправою дружині, проявляє до неї сексуальну агресію. За маячними мотивами безперервно курить, завдаючи незворотну шкоду здоров`ю, збирає недопалки, пояснюючи тим, що нікотин активує його пам`ять та життєвий потенціал. На дитячому майданчику чіпляється до дітей, лякає їх, намагається їх "лікувати", привів неповнолітню дитину до свого дому без відома батьків. На власну псевдолікарську діяльність витрачає великі кошти, бере кредити, позичає та не повертає гроші у сісідів. 24.09.2020 року [PERSON] у зв`язку з відсутністю згоди на лікування оглянутий комісією лікарів-психіатрів, яка підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію. В судовому засіданні представник заявника підтримав вимоги заяви в повному обсязі та надав пояснення аналогічні викладеним в заяві обставинам. Лікар-психіатр пояснив, що [PERSON] від лікування відмовляється, за межами стаціонару хворий є небезпечним як для себе так і для оточуючих, оскільки відмовляється від прийму ліків самостійно, примусове лікування необхідне саме в інтересах пацієнта, який це не усвідомлює. Прокурор у судовому засіданні вважала заву необґрунтованою, просила у її задоволенні відмовити, посилаючись на відсутність підстав, передбачених ст. 14 Закону Україну «Про психіатричну допомогу». [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти своєї госпіталізації. Вказав, що він здорова людина, як колишній лікар розробив систему «дієти печерної людини» та вважає, що люди можуть себе виліковувати самі. З дружиною скандалив лише один раз, оскільки вона настроює проти нього їх сина. Дійсно, він приводив додому сусідського хлопчика, яким опікується бабка та дозволяв йому грати на своєму телефоні. Ніяку небезпеку він не представляє, на пацієнта лікарні не нападав, просто його обійняв. Сину не погрожував. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що зміни у поведінці чоловіка спостерігаються приблизно рік, він колишній лікар, зацікавився ідеєю самолікування, чіпляється до сусідів зі своєю ідеєю, набирає кредити. Спочатку був не агресивний - то співав, то танцював. Почав багато курити - коли не має сигарет становиться агресивним - кричить, нецензурно лається. Сину говорить, що курить не він, а вона. Привів додому дитину [PERSON] років 6, який грався на кріслі у телефон. Намагався відкрити особистий кабінет, але дозволу на нього не отримав, вважає себе геніальним та пише листи Президенту, чекаючи визнання. Син возив його у дитячу лікарню поспілкуватися з психіатром, а потім в диспансер, там лікар дав направлення на стаціонар. Чи є у чоловіка будь-які встановлені діагнози щодо хвороб їй невідомо, знає лише, що у нього був підвищений цукор та чоловік говорив, що вилікував себе, але у лікарні йому брали аналіз там високий показник цукру. У шлюбі 33 роки. Агресія - це спілкування на підвищених тонах, нецензурна лайка, фізичної сили він не застосовував, але вимагає від неї фізичної близькості, чого не було 12 років, вона його боїться, сплять вони у різних кімнатах, вона замикається на ключ. Свідок [PERSON] показав, що батько після вивчення книги про харчування почав мати різні ідеї з приводу дієт. У січні цього року захворіла його донька, батько поїхав до лікаря дитини та влаштував там скандал, вважав невірним призначене лікування. Коли лікар вирішила, що дитину необхідно покласти на стаціонар у інфекційне відділення, знову їздив до лікаря та влаштував скандал, лаявся, ображав лікарку. Батько щиро вірить в те, що він може виліковувати людей, бере кредити. Він допоміг йому та закрив кредит у банку, але батько знову почав знімати кошти з кредитної картки, говорив, що їздить у інші міста лікувати людей від коронавірусу. У четвер напередодні госпіталізації дома був скандал та батько погрожував його зарізати. Вперше він у серпні звертався до приватного психолога, той казав, що у батька стареча хвороба. Мати розповідала, що батько вночі стукався до її кімнати та вимагав сигарети, цей гуркіт чули сусіди за 2 поверхи. Він повіз його до психіатра та їм дали направлення на стаціонарне лікування.Батько вважає, що поборов свою хворобу у вигляді цукрового діабету, але на його думку це не так - за цей час батько втратив вагу, його дієти погано впливають на здоров`я. Суд, заслухав вступне слово сторін, пояснення свідків, дослідив матеріали заяви, оглянувши історію хвороби, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У відповідності до положень ст. 5 S: 1 ((е) законне взяття під варту душевнохворих) Європейської Конвенції захисту прав людини та основних свобод, кожний має право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може бути позбавлений свободи не інакше ніж у випадках і в порядку, встановленому законом. У відповідності до положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 2. ст. 28 Конституції України жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг. Нормою ст. 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлюються підстави діагностики психічного розладу та лікування особи, яка страждає на психічний розлад. Забороняється визначати стан психічного здоров`я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно. Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутись родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь яку медичну спеціальність, інші особи. Нормою ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлені вичерпні підстави примусової госпіталізації особи до психіатричного закладу. Так, особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливо лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Інших підстав для примусової госпіталізації особи до психіатричного закладу законодавцем не передбачено. Термін «Душевнохворий» не має чіткого визначення, оскільки психіатрія це сфера, яка включає в себе і медичні і соціальні фактори. Однак, цей термін не може бути використаний таким чином, щоб дозволити госпіталізувати особу в недобровільному порядку тільки тому, що її уявлення та поведінка відхиляються від загальноприйнятних норм. Аналогічну позицію висловив Європейський Суд з прав людини в справі Winterwerpv. The Netherlands, від 24 жовтня 1979, SeriesAno. 33, S:37. Високий Суд висловив думку, для того щоб були дотримані вимоги законності позбавлення свободи в сенсі ст. 5 S: 1 (е) Конвенції, повинні бути дотримані три основних принципи: по перше, госпіталізована особа має бути визнана з точки зору об`єктивних медичних показників такою, що страждає на психічне захворювання, за виключенням невідкладної психіатричної допомоги; по друге, захворювання має бути такого ступеню, щоб вимагати недобровільної госпіталізації; По третє, захворювання повинно продовжуватись на протязі періоду госпіталізації. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] був госпіталізований 24.09.2020 року о 10-25 год. у супроводі дружини та сина за направленням лікаря-психіатра вперше, раніше не лікувався, діагноз маніакально-бредовий синдром. Відповідно до висновку лікарів-психіатрів Комунального некомерційного підприємства "Херсонський обласний заклад з надання психіатричної допомоги" Херсонської обласної ради № 4119 від 25.09.2020 року, [PERSON] , [INFO] , виявляє ознаки тяжкого психічного розладу у формі гострого психотичного розладу з параноїдними переживаннями, психомоторним збудженням, агресією, внаслідок чого він вчиняє дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, в тому числі неповнолітніх, неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Суд зазначає, що самі по собі факти емоційних висловлювань, погроз на адресу оточуючих, відсутність критики до свого психічного стану не можуть слугувати беззаперечною підставою того, що особа потребує невідкладної психіатричної допомоги. Висновок лікарів-психіатрів містить певні посилання, які дають підстави вважати, що у [PERSON] наявний розлад психічного стану. Встановлення судового контролю за процедурою примусової госпіталізації передбачає дослідження та оцінку судом висновку лікарів-психіатрів КНП «Херсоснький обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Херсонської обласної ради про доцільність госпіталізації особи у відділення стаціонару лікарні без її усвідомленої згоди у сукупності з іншими доказами, що підтверджують такий стан особи, який дає підстави саме для примусової госпіталізації. Згідно з ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено презумпцію психічного здоров`я, тобто, кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Правова позиція щодо презумпції психічного здоров`я людини та неможливості незаконного втручання держави в її особисту свободу внаслідок нічим не підтвердженого припущення щодо наявності у неї психічного захворювання викладена у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є обов`язковою для застосування національними судами. Так, прикладом реалізації права на здоров`я в контексті положень п.п. «е» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічнохворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. Окрім того, відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…». Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоров`ю у зв`язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги), наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи. Стаття 25 Закону України "Про психіатричну допомогу" передбачає, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України ( 254к/96-ВР ) та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 342 ЦПК України суд залежно від встановлених обставин ухвалює рішення про задоволення заяви про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу, або відмовляє в її задоволенні. З досліджених в судовому засіданні доказів не підтверджено факту того, що обстеження або лікування [PERSON] можливе лише в стаціонарних умовах, та [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню, небезпеку для нього чи оточуючих або неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Оскільки доказів наявності підстав визначених ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" для примусової госпіталізації суду не надано, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про примусову госпіталізацію [PERSON] в психіатричний заклад. Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок держави. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про примусову госпіталізацію чи продовження строку примусової госпіталізації до протитуберкульозного закладу. Повний текст рішення складено 29 вересня 2020 року. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed