Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до ПАТ «Укрсоцбанк» в особі Львівської обласної філії ПАТ «Укрсоцбанк», в якому просить визнати недійсним договір кредиту №600/07-096 від 29.05.2007 року, та додаткові угоди до нього від 13.08.2008 р.; від 10.10.2008 р.; від 30.07.2009 р. Визнати недійсним договір про надання відновлювальної кредитної лінії №602/25-316 від 13.08.2008 р. та додаткової угоди від 30.07.2009 р. В обґрунтування поданого позову покликається на те, що 29.05.2007 р. між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту №600/07-096. Згідно умов кредитного договору, банк надав [PERSON] кредит у сумі 75000,00 доларів США під 13% річних, цільове призначення кредиту: поточні потреби. 13.08.2008 р. було укладено додаткову угоду до вищевказаного договору кредиту, якою було внесено зміни про уточнення забезпечення зобов'язання. 10.10.2008 р. було укладено додаткову угоду до вищевказаного договору кредиту, якою було збільшено проценти по кредиту до 15% річних. 30.07.2009 року було укладено додаткову угоду до вищевказаного договору кредиту, якою було збільшено розмір кредитних коштів до суми 80 564,00 доларів США, та проценти по кредиту 15% річних. 13.08.2008 року між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №602/25-316. Згідно умов кредитного договору, банк надав [PERSON] кредит у сумі 44000,00 доларів США, під 14% річних; цільове призначення кредиту: поточні потреби. 30.07.2009 р. було укладено додаткову угоду до вищевказаного договору про надання відновлювальної кредитної лінії, якою було збільшено суму ліміту до 47056,00 доларів США та проценти по кредиту 15% річних. Як зазначає [PERSON] до моменту укладення договору кредиту (Договір-1), договору про надання відновлювальної кредитної лінії (Договір-2) та додаткових угод в яких збільшувались суми кредиту та проценти за користування кредитом, що впливало на розмір його зобов'язань, банк повинен був йому надати необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформації про продукцію (кредит) детальні умови якої та форма визначено у ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та у розділі 2 Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відтак, банк порушив права [PERSON], як споживача та порушив вимоги ст. 203, 215 ЦК України, оскільки, одним із наслідків порушення банком прав [PERSON], як споживача є згода останнього на повернення кредиту та сплати процентів по ануїтетній схемі, при якій кожного місяця [PERSON] платить однакову суму коштів, але по ануїтетній схемі, де переплачує більше коштів, а ніж по класичній схемі сплати кредиту та процентів (в кінцевому результаті, тобто абсолютне здороження кредиту при ануїтетній схемі є більше, а ніж при класичній схемі). Таким чином, враховуючи вищенаведене, просить позов задоволити. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні до позову. Просили позовні вимоги задоволити, а щодо клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності заперечили, оскільки такий не пропущений так як даний спір є немайнового характеру. Представник відповідача Бачинський О.М. у судовому засіданні позовні вимоги заперечив, надав письмові заперечення /а.с.104-105/ та додатково пояснив, що під час укладення оскаржуваних договорів, [PERSON] було повідомлено про ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», що підтверджується Запитом на отримання кредиту від 29.07.2008 р., 25.05.2007 р., в якому позивач своїм підписом визнав, що отримав від банку повну, достовірну та вичерпну інформацію, власне, про особу та місцезнаходження Банку та про всі умови отримання, користування та повернення кредиту, щодо якого цей Запит на отримання кредиту підписаний Позичальником та поданий на розгляд у Банк. Більше того, у запиті на отримання кредиту від 29.07.2008 р., 25.05.2007 р. позивач засвідчив про відсутність у нього будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої йому Банком інформації, як про особу і місце знаходження банку, так і про умови отримання, користування та повернення кредиту. Також, представник відповідача вказує на те, що [PERSON] посилається зокрема на невідповідність Договору кредиту №600/07-096 від 29.05.2007 року пунктам «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затверджених Постановою НБУ від 10.05.2007 р. №168. Постанова НБУ від 10.05.2007 р. №168 згідно пункту 4 такої, набирає чинності через 10 днів після державної реєстрації в Міністерстві юстиції України. Постанова зареєстрована в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. за N541/13808. Відповідно, посилання на зазначені правила затверджені Постановою НБУ від 10.05.2007 р. №168 є безпідставними, в силу укладення кредитного договору 29.05.2007 року, перед набранням чинності таких правил. Таким чином, дані правила не набрали чинності на момент укладення кредитного договору, тому, Договір кредиту №600/07-096 від 29.05.2007 року не повинен відповідати вимогам таких правил, а лише ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції на момент укладення договору. Враховуючи вищенаведене, та те, що навіть у випадку ненадання банком інформації споживачу передбаченої ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», банк може нести відповідальність передбачену виключно ст.ст. 15, 25 ЗУ «Про захист прав споживачів», і не більше, тому, позивачем вибрано невірний спосіб судового захисту, оскільки відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним. Крім цього, представник відповідача Бачинський О.М. заявив клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки оскаржувані договори були укладені 13.08.2008 р., 30.07.2009 р., 29.05.2007 р., 13.08.2008 р., а тому строк позовної давності закінчився 2010 р., 2011 р. та 2012 р. відповідної дати. Однак, судом до уваги таке клопотання не приймається, оскільки позивач звернувся до суду про визнання недійсним кредитних договорів, тобто даний спір є немайнового характеру. Відтак, у відповідності до ст.268 ЦК України, позовна давність не поширюється: на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні даного клопотання, оскільки позивачем не пропущено строк позовної давності. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п"ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Судом встановлено, що 29.05.2007 р. між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту № 600/07-096. Згідно п.1.1 даного договору кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів у сумі 75000,00 доларів США, що виражається за офіційним курсом НБУ на дату укладення цього договору у розмірі 378750,00 грн., зі сплатою 13% річних та порядком погашення суми основної заборгованості згідно графіку. Кредит надається позичальнику на наступні цілі: поточні потреби п.1.2 договору. Як передбачено п.1.3 даного договору, в якості забезпечення виконання своїх зобов'язань, щодо погашення кредиту та відсотків, на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги позичальник забезпечує укладення між ним, майновим поручителем [PERSON] та кредитором іпотечного договору, за умовами якого передається кредитору в іпотеку будинок за адресою: [ADDRESS]. /а.с. 7-12, 144-146/. Відповідно до п.2.2 згаданого договору моментом (днем) надання кредиту вважається день видачі позичальнику готівкових грошей в сумі кредиту. Отже, днем видачі кредиту, як вбачається із запиту на отримання кредиту є 25.05.2008 р., тобто на момент отримання кредитних коштів у сумі 75000,00 доларів США, [PERSON] усвідомлював значення своїх зобов'язань, які випливають із кредитного договору, оскільки у п.3.1-3.4.3 такого роз'яснено права та обов'язки сторін. /а.с.147/. Так, 13.08.2008 р. між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено додаткову угоду до вищевказаного договору кредиту, якою було внесено зміни про уточнення забезпечення зобов'язання, а саме в іпотеку передається нерухоме майно зокрема: будинок за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0,1078 га., що за адресою: [ADDRESS]. /а.с.13-14/. Того ж дня, між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №602/25-316. Згідно умов кредитного договору, банк надав [PERSON] кредит у сумі 44000,00 доларів США, під 14% річних; цільове призначення кредиту: поточні потреби./а.с.20-27/. Як вбачається із заяви від 13.08.2008 р., [PERSON], дає згоду своєму чоловіку [PERSON] на укладення даного договору. Дана заява підписана як [PERSON] так і [PERSON] /а.с.116/. 10.10.2008 р. між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено додаткову угоду до вищевказаного договору кредиту, якою було збільшено проценти по кредиту до 15% річних. /а.с.15/. 30.07.2009 року між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено додаткову угоду до вищевказаного договору кредиту, якою було збільшено розмір кредитних коштів до суми 80 564,00 доларів США, із сплатою 15% річних. /а.с.16-19/. 30.07.2009 р. між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено додаткову угоду № 2 про внесення змін до договору про надання відновлювальної кредитної лінії №602/25-316 від 13.08.2008 р., якою було збільшено суму ліміту до 47056,00 доларів США та проценти по кредиту 15% річних. /а.с.28-29/. Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Відповідно до п.3.8 Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 р. №168,у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. Як вбачається із оскаржуваних договорів, сторони договору досягнули згоди щодо всіх істотних умов, [PERSON] було повідомлено про можливість понесення додаткових витрат у разі здійснення останнім валютно-обмінних операцій по комерційному курсу банку на день здійснення операцій, а також повідомлено всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів", про що свідчать підписи позичальника [PERSON] Відносини споживчого кредитування регулюються Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", згідно якого договір про фінансові послуги повинен містити підтвердження надання споживачу певної інформації щодо надання послуг, та Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Праввління НБУ від 10.05.2007 року № 168, згідно яких споживачу також повинна надаватися інформація про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Постанова НБУ від 10.05.2007 р. №168 згідно пункту 4 такої, набирає чинності через 10 днів після державної реєстрації в Міністерстві юстиції України. Постанова зареєстрована в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. за N541/13808. Відповідно, посилання позивача на зазначені правила затверджені Постановою НБУ від 10.05.2007 р. №168 є безпідставними, в силу укладення кредитного договору 29.05.2007 року, перед набранням чинності таких правил. Таким чином, дані правила не набрали чинності на момент укладення кредитного договору, тому, Договір кредиту №600/07-096 від 29.05.2007 року не повинен відповідати вимогам таких правил, а лише ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції на момент укладення договору. Повідомлення споживача (позивача) було здіснено банком, що підтверджується Запитом на отримання кредиту від 29.07.2008 р., та Запитом від 25.05.2007 року, якому позивач своїм підписом визнав, що отримав від банку повну, достовірну та вичерпну інформацію, про особу та місцезнаходження банку та про всі умови отримання, користування та повернення кредиту, щодо якого цей запит на отримання кредиту підписаний позичальником та поданий на розгляд у банк. (а.с.135, 147). Відповідно до п.3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов"язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов"язань споживача. Відповідно банком були виконані умови зазначених правил, та у додатку до договору № 1 станом на 13.08.2008 р. та додатку № 2 до договору станом на 30.07.2009 року (по договору № 602/25-316 від 13.08.2008 р.) [PERSON] надано детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчення кредиту (а.с.122-134). Також банком були виконані умови зазначених правил, та у додатку № 1 до до додаткової угоди станом на 30.07.2009 р. [PERSON] надано детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчення кредиту (а.с.136-146). Покликання представника позивача на те, що вказані додатки до договорів за 2007 та 2008 роки є неналежними доказами у цій справі, суд до уваги не приймає, оскільки ці документи мають пряме відношення до предмету доказування, та спростовують твердження позивача про порушення його права споживача при укладенні оспорюваних ним кредитних договорів. Покликання позивача на п.3.2. рішення Конституційного суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року, не спростовує тверджень відповідача про належне ознайомлення позивача з умовами кредитування при укладенні оспорюваних кредитних договорів. Як вбачається з договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 602/25-316 від 13.08.2008 р., позивач укладаючи договір з ПАТ "Укрсоцбанком" ознайомився з умовами на яких банк здійснює кредитування, загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов"язаних з отриманням кредиту, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, банком було надано [PERSON] у письмовій формі всю інформацію про умови кредитування, та інформацію, передбачену правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, зетвердженими Постановю Правілння НБУ від 10.05.2007 р. за № 168. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості, позивач був вільним у виборі як фінансової установи, так і валюти кредитування. Доводи позивача про порушення його прав, як споживача кредитних послуг, є необгрунтованими та безпідставними і спростовуються вищенаведеним. Відповідно до п.2 ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів", до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача. У зв'язку із вищенаведеним, суд вважає, що відсутні підстави щодо визнання недійсним кредитного договору та додаткових угод, а також договору про надання відновлювальної кредитної лінії, оскільки позивачем не надано інших доказів на підтвердження порушення його прав із сторони банку, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed