Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідача (а.с.30-33), в якому просив: поновити позивача на посаді виконуючого обов"язки начальника юридичного відділу Державного підприємства «Укршахтгідрозахист» з 07 грудня 2015 року. В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві, зокрема, зазначив, що з 20 листопада 2015 року його було переведено на посаду виконуючого обов"язки начальника юридичного відділу Державного підприємства «Укршахтгідрозахист» (в порядку, передбаченому для трудового договору, укладеного на невизначений строк). 07 грудня 2015 року позивач добровільно подав відповідачу заяву про звільнення його, позивача, із займаної посади за власним бажанням із зазначенням дати бажаного звільнення - з 07 грудня 2015 року. 07 грудня 2015 року згідно з наказом відповідача №172-к позивача було звільнено відповідачем згідно з вищевказаною заявою за ст.38 КЗпП України - за власним бажанням. Після вказаного звільнення позивач подав заяву від 08 грудня 2015 року до відповідача про відкликання ним вищевказаної заяви про звільнення. Проте, відповідач відмовляється поновлювати позивача на вказаній посаді, при цьому, вказане звільнення на думку позивача відбулося з порушенням порядку, встановленого ст.38 КЗпП України щодо відсутності факту виконання вимог щодо письмового попередження працівником - позивачем відповідача за два тижні про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк. У судовому засідання позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необгрунтованість. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.61 ЦПК України: обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, визнані судом загальновідомими не потребують доказування. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши всі матеріали справи, копії наданих ним документів, суд приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Ч.1 та ч.2 ст.38 КЗпП України передбачено: - працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник; - якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Відповідно до ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В той же час ст.3 ЦПК України визначає, що особа має право звернутися до суду за захистом лише своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ст.4 визначає, що суд захищає порушені, невизнані або оспорювані права у спосіб, визначений законами України. Отже, наведеними положеннями ч.1 ст.38 КЗпП України регламентовано обов"язок працівника про попередження власника або уповноваженого ним органу письмово за два тижні щодо розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, а також надано право працівнику просити власника або уповноважений ним орган розірвати такий трудовий договір у менший строк - про який просить працівник, якому вочевидь кореспондує право власника або уповноваженого ним органу розірвати такий трудовий договір у менший термін від попередження - про який просить працівник (при цьому, перелік допустимих причин зменшення такого терміну імперативно не обмежений як за їх сутністю так і за суб"єктним складом щодо ініціатора їх застосування). Крім того, ст.38 КЗпП України, на яку посилається позивач встановлює обов"язок саме для працівника - позивача щодо суті та строку здійснення вказаного повідомлення про розірвання вказаного трудового договору за власним бажанням, а отже виконання такого обов"язку відповідачем у даному випадку вочевидь Законом не передбачено. При цьому, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. З 20 листопада 2015 року його було переведено на посаду виконуючого обов"язки начальника юридичного відділу Державного підприємства «Укршахтгідрозахист» (в порядку, передбаченому для трудового договору, укладеного на невизначений строк). 07 грудня 2015 року позивач добровільно подав відповідачу заяву про звільнення його, позивача, із займаної посади за власним бажанням із зазначенням дати бажаного звільнення - з 07 грудня 2015 року. 07 грудня 2015 року згідно з наказом відповідача №172-к позивача було звільнено відповідачем згідно з вищевказаною заявою за ст.38 КЗпП України - за власним бажанням. Після вказаного звільнення позивач подав заяву від 08 грудня 2015 року до відповідача про відкликання ним вищевказаної заяви про звільнення. Стаття 235 КЗпП України визначає спосіб захисту трудових прав працівника. Зокрема, вказана норма встановлює, що працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, у випадку якщо перед цим працівника було звільнено без законної підстави, проте позивачем не доведено, що його було звільнено без законної підстави. Враховуючи викладене суд вважає, що в задоволенні позову належить відмовити, оскільки він є необгрунтованим, безпідставним та недоведеним. На підставі вище викладеного,

Outcome: dismissed