Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

09 листопада 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу та просив суд стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики у розмірі 3\~200\~000,00 грн., суму 3% річних у розмірі 274\~586,00 грн., суму пеня з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ, у розмірі 2\~348\~727,54 грн., суму інфляційних збитків у розмірі 3\~141\~953,43 грн. та сплачений судовий збір. Позовні вимоги позивач, обґрунтовує тим, що 18 березня 2013 року [PERSON] за письмовим договором позики, без нотаріального посвідчення, у присутності свідків, а саме: [PERSON] та [PERSON] передав [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 2\~100\~000,00 грн. на строк до: 1\~000\~000, 00 грн. до 30.12.2014 року, а 1\~100\~000,00 грн. до 30.12.2015 року. Того ж дня, 18 березня 2013 року, за нотаріально посвідченим договором позики позивач передав [PERSON] суму грошових коштів розмірі 1\~100\~000,00 грн. на строк до 30.12.2013 року. Відповідач не повернула йому вищевказані позики ігнорує його вимоги стосовно повернення позики та взагалі уникає спілкування. За умовами договору позики від 18.03.2013 року, строк повернення визначений п. 2, а саме: розрахунок щодо повернення суми позики в 1\~000 000, 00 грн. має бути здійсненим не пізніше 30.12.2014 року, щодо повернення суми позики в 1\~100\~000,00 грн. має бути здійсненим не пізніше 30.12.2015 року. За умовами нотаріально посвідченого договору позики від 18.03.2013 року, строк повернення визначений п. 2б, а саме: остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійсненим не пізніше 30 грудня 2013 року, повернення грошей на вибір Позичальника може бути здійснено однією сумою, або частково, яка може бути повернена не пізніше вказаної дати. У зв`язку з чим, позивач посилаючись на вимоги ст.ст. 551, 625, 1048 ЦК України звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 листопада 2017 року відкрито провадження по вказаній справі. (а.с.26) 05 січня 2018 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від [PERSON] в якому відповідача зазначила, що заборгованість за договорами позики нею була повернута, а тому для стягнення як її так і інших нарахувань відсутні будь-які підстави. Посилаючись на вимоги ст.257 ЦК України вказала, що строк позовної давності для звернення позивача до суду з вказаним позовом розпочався 31.12.2013 року і закінчився 30.12.2016 року. Крім того, відповідач у відзиві стверджувала, що під час укладення договору позивач навмисно ввів її в оману щодо правових наслідків вказаного договору. Під час укладення договору позики без нотаріального посвідчення позивач повідомив її, що у зв`язку з пропущенням нею строку повернення позики за нотаріально посвідченим договором, йому необхідні додаткові гарантії, а тому взамін попереднього, необхідно укласти новий договір без дати, у який крім позичених нею коштів у сумі 1\~100\~000,00 грн., включити додаткові грошові кошти у сумі 1\~000\~000,00 грн. як проценти. При цьому позивач не повідомив її, що попередній нотаріально посвідчений договір зберігає свою чинність, на її думку, мало місце вчинення правочину під впливом обману, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Відповідач також у відзиві стверджувала, що наявність простої письмової форми договору позики, укладеного гідно ч.3 ст. 208, ч.2 ст. 640, ст.ст. 1046-1047, 1050 ЦК України, відповідно до яких договір позики повинен бути реальним. У наданому позивачем договорі позики зазначаються відомості свідків, які нібито були присутні при укладенні договору, але їх підписи на вказаному договорі відсутні, тобто факт передачі коштів не підтверджено, а також позивачем не надано до суду розписки про отримання нею грошових коштів. 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017, яким ЦПК України викладеного в новій реакції. У відповідності до п.9 п.1 Розділу ХІ Перехідних Положень\~ЦПК України в новій редакції - справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 квітня 2018 року за клопотанням представника позивача [PERSON] [PERSON] здійснено перехід розгляду вказаної справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. (а.с.52-53) Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 липня 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено вказану справу до судового розгляду. (а.с.136-137) 01 лютого 2021 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] подав до суду заяву про застосування строку позовної давності. (а.с.145) Присутній у судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та посилаючись на обґрунтування зазначені в позові просили суд його задовольнити. Представники відповідача [PERSON] [PERSON] , [PERSON] заперечували проти задоволення позову в повному обсязі зазначили, що [PERSON] дійсно отримувала в борг кошти від [PERSON] відповідно до Договору позики який був нотаріального посвідчений, однак відповідно до вимог ст.257 ЦК України, строк позовної давності за вказаним договором вже сплив, що є підставою для відмови в задоволення позову. Інший письмовий договір позики від 18 березня 2013 року був складений на вимогу [PERSON] у нього в дома з метою перестрахування, що вона поверне кошти отримані за нотаріально посвідченим договором з урахуванням процентів за користування вказаними коштами, вказаний договір на думку представників відповідача не має юридичної сили. Крім того, представник відповідача [PERSON] [PERSON] зазначив, до вказаних правовідносин які виникли між учасниками по справі, не може застосуватись вимоги ст.625 ЦК України, а тому в задоволенні вимог позивач в частині стягнення інфляції, 3 % річних, пені просив суд відмовити. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача та його представників, свідка, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 18 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величко С.О. та зареєстрований в реєстрі за №190. Відповідно до п.1 вказаного Договору позики Позичальник [PERSON] отримала від Позикодавця [PERSON] , а Позикодавець передав у власність Позичальнику грошові кошти в сумі 1\~100\~000 (один мільйон сто тисяч гривень). Передачу грошей здійснено до підписання цього договору. Факт підписання договору Позичальником буде свідчити про отримання ним усієї суми вказаної у договорі грошової суми та про відсутність будь-яких претензій, які стосувалися цього питання. Відповідно до п.2 вказаного Договору сторони домовились про те, що: а) договір позики є безпроцентним; б) остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 30 (тридцятого) грудня (дві тисячі тринадцятого року). При цьому повернення грошей на вибір позичальника може здійснюватися однією сумою, або частково, яка може бути передано позикодавцеві не пізніше вказаної дати (30 грудня 2013 року). Відповідно до п.7 Договору позики, чоловік Позичальника [PERSON] , висловлює свою згоду на укладення договору позики, що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено [PERSON] приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області 18.03.2013 року за реєстровим №189, яка залишається в справах приватного нотаріуса. (а.с.13) Того ж дня, 18 березня 2013 року між [PERSON] , з однієї сторони як Позикодавцем та [PERSON] , з іншої сторони, як Позичальником укладено письмовий Договір позики, без нотаріального посвідчення, при підписані якого були присутні свідки: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до п.1 вказаного Договору позики, Позичальник отримав від Позикодавця, а Позикодавець передав у власність Позичальникові гроші в сумі 2\~100\~000 (два мільйони сто тисяч гривень). (а.с.12) Відповідно до п.2 Договору позики сторони за цим Договором домовились про те, що: а) договір позики є безпроцентним, б) розрахунок щодо повернення суми позики в 1\~000\~000 грн. (один мільйон гривень) які бути здійснено не пізніше 30.12.2014 року: в) розрахунок щодо повернення другої половини позики в 1\~100\~000 грн. (один мільйон сто тисяч гривень) має бути здійснено не пізніше 30.12.2015 року; г) виконання зобов`язання за Договором має бути здійснено готівкою в межах м. Кривий Ріг, за місцем проживання. Пунктом 3 Договору зазначено, що Договір укладається на вихідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин. Позичальник підтверджує Позикодавцеві та повідомляє усіх зацікавлених у тому осіб, про те, що її чоловік [PERSON] , дав згоду на отримання позики зазначеної у цьому Договорі грошової суми. Після повернення боргу, Позикодавцем, буде видано Позичальнику власноручну розписку про одержання грошей. Відповідно до пункту 4 Договору, гарантом повернення всіх коштів укладених в п.2 (а, б, в, г) цього Договору є [PERSON] . (а.с.12) 17 липня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до [PERSON] з претензією (щодо виконання зобов`язань), у якій позивач зазначив, що між ним та [PERSON] було укладено ряд договорів позики, з отриманням від нього сум, а саме: договір позики на 2\~100\~000,00 грн. та договір позики на 1\~100\~000,00 гр. Також, між ними був укладений договір купівлі-продажу соняшникового насіння, за яким [PERSON] придбав у [PERSON] 400 тон соняшникового насіння за 1\~100\~000,00 грн. В подальшому був укладений договір про зберігання соняшникового насіння у кількості 400 тон. Позивач зазначає, що данні договори, з невідомих йому причин [PERSON] не були виконанні, у зв`язку з чим [PERSON] просив [PERSON] на протязі 10 днів виконати взяті на себе зобов`язання. (а.с.14) Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву від 05 січня 2018 року зазначає, що нею повернута в повному обсязі сума боргу за нотаріально посвідченим Договором позики від 18.03.2017 року, який зареєстрований в реєстрі за №190 на суму 1\~100\~000,00 грн. на підтвердження чого, долучила до відзиву копію розписку. Відповідно до Розписки від 23.11.2016 року, [PERSON] отримав від [PERSON] , в якості погашення боргу гроші в сумі 1\~100\~000,00 грн. згідно договору позики №190 від 18 березня 2013 року. (а.с.35) Позивач [PERSON] у судовому засіданні заперечував факт повернення йому боргу з боку [PERSON] , а також факт надання з його боку вказаної розписки, і зазначив, що підпис та рукописний текст від його імені, виконані не ним. У зв`язку з чим, Позивач та його представник звернулись до суду із клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи вказаної Розписки від 23.11.2016 року, з метою підтвердження факту того, що не він підписував таку розписку. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 травня 2018 року за клопотанням представника позивача [PERSON] [PERSON] призначено судово-почеркознавчу експертизу по вказаній справі, на вирішення якої поставлено наступні питання: 1) чи здійснений\~однією і\~тією ж\~особою підписи\~в розписці\~від 23.11.2016\~року,\~яка була\~укладена між\~ [PERSON] \~та [PERSON] .? та 2) підписи від\~імені [PERSON] \~згідно розписки\~від 23.11.2016\~року,\~яка була\~укладена між\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~здійснено [PERSON] \~чи іншою\~особою? Проведення експертизи доручено експертам Дніпропетровського Науково-дослідного інституту судових експертиз, запропонувавши провести експертизу за наявними у справі документами. (а.с.57-58) 16 червня 2021 року на адресу суду надійшов Висновок експерта Дніпропетровського Науково-дослідного інституту судових експертиз Забуги А.В. за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи №5640-19 від 20.05.2020 року. (а.с.112-119) Відповідно до висновку №5640-19 від 20.05.2020 року судового експерта Забуги А.В. по питанню №1 надано відповідь: три підписи від імені [PERSON] у розписці від 23.11.2016 про отримання у якості погашення боргу грошей у сумі 1\~100\~000 гривень, укладений між [PERSON] та [PERSON] , виконання однією особою. По питанню №2 надано відповідь три підписи від імені [PERSON] у розписці від 23.11.2016 про отримання у якості погашення боргу грошей у сумі 1\~100\~000 гривень, укладений між [PERSON] та [PERSON] , виконані не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису. У судовому засіданні 15 березня 2021 року було допитано свідка [PERSON] який суду пояснив, що він займав посаду голови адміністрації Широківського району, начальником промислового управління, його дружина [PERSON] була суб`єктом підприємницької діяльності. [PERSON] та його дружина періодично зверталися один до одного з проханням отримати гроші в борг. Його дружина [PERSON] взяла в борг у [PERSON] один мільйон сто тисяч гривень, точної дати він не пам`ятає, однак вказані кошти його дружиною були повернуті в повному обсязі. Повернення борги відбувалось представнику [PERSON] про що було складено розписку, про повернення 1\~100\~000,00 грн., фактично ними було повернуто 45\~000 доларів США. За клопотанням представника відповідача [PERSON] у судовому засіданні 30 серпня 2021 року було допитано в режимі відео конференції судового експерта Забугу А.В., яка суду пояснила, що після надходження до експертної установи матеріалів для проведення експертизи, за ухвалою суду чи за постановою слідчого, судовий експерт перевіряє достатність порівняльних зразків для проведення такої експертизи. У разі недостатності порівняльних зразків, для надання категоричного висновку експерта, останній звертається з відповідним клопотання до тієї особи, яка призначила експертизу, про надання додаткових порівняльних зразків вільних чи експериментальних. Враховуючи те, що в даному випадку, під час проведення експертизи №5640-19 від 20.05.2020 року, нею було встановлено достатність матеріалів, які надійшли на виконання, відповідне клопотання не направляється. 07 вересня 2021 року представником відповідача [PERSON] [PERSON] заявлено клопотання про призначення по справі повторної судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 07 вересня 2021 року клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи залишено без задоволення. Своє рішення щодо відмови у призначенні повторної почеркознавчої експертизи, суд мотивував наступним. Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства (ст.1 Закону України «Про судову експертизу»). Згідно п.2 ч.1, ч.2 ст.103 ЦПК України,суд призначає експертизу у справі за сукупності такої умови, як сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу. Згідно із ч.2 ст.113\~ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Відповідно до п.11 Постанови Пленуму\~Верховного суду\~№8\~від 30.05.1997\~року "Про\~судову експертизу\~в кримінальних\~і цивільних\~справах" повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обгрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Матеріали справи не містять даних, які викликають сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, що давало б підстави для призначення повторної експертизи. Крім того, відповідно до ч.5 ст.103 ЦПК України учасники справи, в тому числі відповідач, мали право при призначенні експертизи запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта, а за змістом ч.1 ст.107 ЦПК України, учасники справи мають право висловлювати думку щодо матеріалів, які необхідні для проведення експертизи. Відповідно до ч.1 ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Беручи до уваги вищевикладене, суд не вбачав підстав для задоволення клопотання про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи та вважає дії представника відповідача щодо звернення з таким клопотанням такими, що направленні лише на затягування судового розгляду даної справи. Згідно із ч.1 ст.1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. Відповідно до ст.629\~ЦК України договір є обов`язковий до виконання сторонами. Згідно із ст.ст. 525, 526\~ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599\~ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання. Згідно з положеннями ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.2 ст.615\~ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України унормовано, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 статті 258 ЦК України встановлено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляду його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного період після переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Як встановлено при розгляді справи, відповідно до умов Договору позики від 18 березня 2021 року, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величко С.О. та зареєстрований в реєстрі за №190, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 30 грудня 2013 року. З наведеного вище вбачається, що починаючи з 31 грудня 2013 року позивачу стало відомо про порушення його прав та інтересів до Договору позики від 18 березня 2021 року який зареєстрований в реєстрі за №190, а відтак позивач мав право звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідачів пені у строк до 30 грудня 2016 року. Відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. При розгляді справи позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між позивачем та відповідачем існувала домовленість про збільшення позовної давності та було укладено письмовий договір. Так, 09 листопада 2017 року позивач звернувся до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з вказаним позовом. Посилаючись на Претензію від 17 липня 2017 року, адресовану Позивачем на адресу відповідачки щодо виконання зобов`язань за договорами позики, вважав строк позовної давності таким, що був перерваний. Крім того, у судовому засіданні Позивач та його представник повідомили суду, що раніше до відповідачки Позивач постійно звертався, та постійно йшли перемовини щодо відстрочки повернення боргу. Однак, суд не приймає до уваги такий доказ, як факт того, що перебіг позовної давності було перервано, оскільки, будь-яких інших доказів щодо звернення до відповідачки з вимогою повернути борг в період строку позовної давності, окрім вказаної претензії від 17.07.2017 року, Позивачем до суду не надано. Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачем 05 січня 2018 року було подано Відзив на позов, в якому вона заявила про застосування до даних позовних вимог строку позовної давності, крім того, 01 лютого 2021 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] , також подано до суду заяву про застосування строку позовної давності. Враховуючи вищевикладене, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині стягнення боргу за Договором позики від 18 березня 2013 року, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величко С.О. та зареєстрований в реєстрі за №190, у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідачки заборгованості за письмовим Договором позики від 18 березня 2021 року, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] та не посвідчений нотаріально, на суму грошових коштів у розмірі 2\~100\~000,00 грн. на строк: 1\~000\~000,00 грн. до 30.12.2014 року, а 1\~100\~000,00 грн. до 30.12.2015 року, в цій частині позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Доводи відповідача та її представників, що вказаний договір був укладений для надання додаткових гарантій [PERSON] при повернення отриманих коштів за нотаріального посвідченим Договором позики від 18 березня 2021 року, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, і не підтверджуються дослідженими матеріалами справи та наданими показами свідка [PERSON] . Сторони не звертались до суду з клопотанням про допит свідків [PERSON] та [PERSON] , у присутності яких було складено вказаний письмовий Договір позики. Відповідно до вимог ст.ст.\~76-83\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони відповідно положень ст.627 ЦК України вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Крім того, стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до п.1 письмового Договору позики від 18 березня 2013 року, зазначено: Позичальник отримав від Позикодавця, а Позикодавець передав у власність Позичальникові гроші в сумі 2\~100\~000 (два мільйони сто тисяч гривень). Передачу цих грошей було здійснено до підписання цього Договору. Щодо заявлених позивачем вимог, про стягнення 3% річних, суми пені з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ, суми інфляційних збитків, то слід зазначити наступне. Відповідно до долученого позивачем розрахунку до позовної заяви про стягнення боргу, вбачається, що за не виконання п.2б договору позики без нотаріального посвідчення від 18.03.2013 року, строк повернення 1\~000\~000,00 грн. до 30.12.2014 року 3% річних становить 85\~808,00 грн., пеня за період з 31.12.2014 року по 09.11.2017 рік складає 1\~084\~410,96 грн., сума інфляційних збитків за період грудня 2014 року по листопада 2017 року складає 736\~040,07 грн. За не виконання п.2в договору, строк повернення 1\~100\~000,00 грн. до 30.12.2015 року 3% річних становить 61\~389,00 грн., пеня за період з 31.12.2015 року по 09.11.2017 рік складає 640\~139,74 грн., сума інфляційних збитків за період грудня 2015 року по листопада 2017 року складає 277\~298,76 грн. За не виконання вимог нотаріального посвідченого договору позики від 18.03.2013 року, 3% річних становить 127\~389,00 грн., пеня за період з 31.12.2013 року по 09.11.2017 рік становить 1\~417\~420,73 грн., індекс інфляції за період з грудня 2013 року по листопад 2017 року становить 1\~335\~388,71 грн. (а.с.5-11) Тобто, вказаним договором позики від 18 березня 2013 року чітко передбачені умови та правила користування борговими коштами, а також наслідки невиконання таких умов, про ознайомлення з якими, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] проставили свої підписи. Зокрема, суд приймає до уваги той факт, що відповідачкою [PERSON] не оспорюється факт підписання такого договору та ознайомлення з його умовами. У відповідності до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Зобов`язання за договором позики грошових коштів, за не виконання п.2б договору позики без нотаріального посвідчення від 18.03.2013 року, строк повернення 1\~000\~000,00 грн. до 30.12.2014 року є порушеними з 31 грудня 2014 року. Зобов`язання за договором позики грошових коштів, за не виконання п.2в договору позики без нотаріального посвідчення від 18.03.2013 року, строк повернення 1\~100\~000,00 грн. до 30.12.2015 року є порушеними з 31 грудня 2015 року. Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Оскільки [PERSON] зобов`язання не виконала, тому, позивач має право на одержання від позичальника процентів від суми позика, згідно розрахунку позивача, розмір яких становить: за пунктом 2б договору позики від 18 березня 2013 року не посвідченого нотаріального, становить 85\~808,00 грн., за пунктом 2в вказаного договору, становить 61\~389,00 грн. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.18 своєї Постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснив судам, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11). Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26)). Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 45, 46 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року (справа № 340/385/17 провадження № 14-495цс19) зазначено наступне. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. Також аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у Постанові від 10 серпня 2021 року в справі № 473/995/18 (провадження № 61-6674св21). Відповідно до розрахунків наданих позивачем 3% річних від суми простроченої заборгованості за нотаріально не посвідченим договором позики від 18 березня 2013 року і становить загалом 147\~197,00 грн., сума інфляційних збитків становить 1\~013\~338,83 грн. Суд вважає встановленою наявність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги про стягнення 3% річних від суми простроченої заборгованості та інфляційних витрат, оскільки відповідач не довів суду, що ним виконані договірні зобов`язання. Щодо заявлених позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних витрат за нотаріально посвідченим Договором позики від 18 березня 2013 року, який зареєстрований приватним нотаріусом в реєстрі за №190, суд зазначає, що строк дії вказаного Договору позики закінчився 30 грудня 2013 року. Як встановлено при розгляді справи, відповідачка на виконання умов Договору, належним чином виконала прийняті на себе зобов`язання щодо сплати процентів за користування позикою в розмірі і строки, встановлені договором позики, у межах погодженого сторонами строку кредитування, за період з дня отримання позики (18.03.2013 року) і до 30.12.2013 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду суд зробив висновок про відступлення від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, що був викладений у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, зазначивши, що після спливу дії договору право кредитора на стягнення процентів за кредитом і пені за процентами припинилося, а тому вимоги про їх стягнення у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, задоволенню не підлягають. Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України. З урахуванням викладеного вище та встановлених у справі обставин, зважаючи на вимоги діючого законодавства та правові позиції Верховного Суду, суд доходить висновку, що підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення 3 % річних та інфляційних витрат за нотаріально посвідченим Договором позики від 18 березня 2013 року також немає. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача [PERSON] суму пені з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має\~право на\~одержання від\~позичальника процентів\~від суми\~позики,\~якщо інше\~не встановлено\~договором або\~законом.\~Розмір і\~порядок одержання\~процентів встановлюються\~договором.\~Якщо договором\~не встановлений\~розмір процентів,\~їх розмір\~визначається на\~рівні облікової\~ставки Національного\~банку України. Тобто позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов (висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14). Правовідносини стосовно здійснення позикодавцем права на визначену договором плату за користування позикою за час, на який він її надав, та правовідносини щодо здійснення позикодавцем права на проценти внаслідок невиконання позичальником обов`язку повернути кошти\~до визначеного\~терміну є\~різними за\~змістом. Як неодноразово\~зауважувала Велика\~Палата Верховного\~Суду,\~термін «користування\~чужими грошовими\~коштами» (стаття\~536\~ЦК України)\~використовується у\~двох ситуаціях:\~1)\~одержання боржником\~(як\~правило,\~за плату)\~можливості правомірно\~не сплачувати\~кредитору борг\~протягом певного\~часу;\~2)\~прострочення виконання\~грошового зобов`язання,\~коли боржник\~повинен сплатити\~гроші,\~але неправомірно\~не сплачує\~їх.\~Законодавство встановило\~наслідки як\~надання можливості\~правомірно не\~сплачувати кредитору\~борг протягом\~певного часу\~(стаття\~1048\~ЦК України),\~так і\~наслідки прострочення\~грошового зобов`язання,\~коли боржник\~повинен сплатити\~гроші,\~але неправомірно\~не сплачує\~їх (стаття\~625\~ЦК України)\~(постанови\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 10\~квітня 2018\~року у\~справі №910/10156/17\~(пункти\~34,\~35,\~38)\~і від\~23\~травня 2018\~року у\~справі №910/1238/17\~(пункти\~6.20-6.24)). Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53-54, 90-91)). З огляду на вказане позивач на підставі частини першої статті 1048 ЦК України не має права додатково нарахувати проценти за користування позикою у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за період після настання терміну повернення позики, а саме 31 грудня 2014 року та 31 грудня 2015 року, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем. Тому, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні цієї вимоги. Відповідно до ч.1 ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13\~ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для стягнення з відповідача боргу за письмовим договором позики від 18 березня 2013 року у розмірі 2\~100\~000,00 грн., 3% річних у розмірі 147\~197,00 грн. та інфляційних збитків за вказаним договором в розмірі 1\~013\~338,83 грн., в іншій частині позов задоволенню не підлягає. Відповідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача;у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, суд приходить висновку про стягнення із відповідача на користь позивача 8\~000 грн. судового збору.

Outcome: partial