Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору недійсним, вказала, що декілька днів тому з листа Хорольського райсуду від 31.03.2014 року (№ 2711/14-вих) дізналася про те, що її чоловіком [PERSON] 02.10.2013 року начебто укладено договір на відчуження права на земельну ділянку об"ємом 50 Га, належну йому на підставі державного акту серії „Б" № 049432-517. Позивач зазначає, що відповідно до ст.65 СК України згода другого з подружжя обов'язкова при укладанні договору, який виходить за межі дрібного побутового. Як вказує позивач, договір на 500 000 тисяч гривень (станом на 2013 рік) як раз і не є дрібним побутовим, а відтак, її згода на укладання спірного договору була обов"язковою. Згідно зі ст. 65 п. Сімейного Кодексу «Для укладання одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення ...а також договорів стосовно цінного майна, згода іншого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення ...має бути нотаріально засвідчена.». Відповідно до чинного Цивільного та Сімейного кодексів майнові права, зокрема майнові права на землю, або користування нею прирівнюється до користуванням майном з усіма випливаючими з цього правами. Позивач зазначає, що не надавала дозволу, не заповнювала та не підписувала такої заяви, як в простій письмовій формі, так і нотаріально посвідченій. Крім того, грошових коштів від цього договору позивач не бачила, про їх надходження, або частини з них до сімейного бюджету їй нічого не відомо. Позивач прохала: 1) визнати спірний договір „купівлі-продажу права постійного користування земель ділянкою" підписаний між сторонами 02.10.2013 року - недійсним повністю; 2) повернути сторони в стан „до підписання спірного договору", тобто зобов"язати сторони повернути одне одному все отримане по недійсному договору, але не повернуте на час вирішення спору майно або кошти; 3) всі судові витрати покласти на відповідачів пропорційно. В судове засідання позивач [PERSON], не з»явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, вказала, що позов підтримує повністю. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов визнав частково, прохав відмовити у другій вимозі позивача, а саме: повернення сторін в попереднє становище, так як це вже зроблено до судового засідання. В судовому засіданні представника відповідача [PERSON] [PERSON] позов визнав частково, прохав відмовити у другій вимозі позивача, а саме: повернення сторін в попереднє становище, так як це вже зроблено до судового засідання та підтверджується відповідними розписками відповідача [PERSON] Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з'явився, з невідомих суду причин, хоча вчасно і належним чином був повідомлений про місце, дату й час розгляду справи, але надав суду клопотання про об»єднання позовів, в якому вказав, що позов не визнає повністю. Суд, заслухавши пояснення відповідача [PERSON], та його представника [PERSON], з»ясувавши позицію позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. В ст.10 ЦПК України, зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права або інтересу і суд може захистити порушене право способом передбаченим договором або законом. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 02.10.2013 року між чоловіком позивача [PERSON] та [PERSON] укладено договір на відчуження права постійного користування земельною ділянкою площею 50 Га. В пункті 8 вищевказаного договору, зазначається, що даний договір погоджений із дружинами сторін, які жодних претензій до даного договору не мають. Але письмових доказів цього, суду надано не було ні до початку судового розгляду ні в судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч.2 ст.65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ч.1 ст.31 ЦК України, правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Отже, згідно ч.1 ст.31ё ЦК України, вище вказаний договір від 02.10.2013 року не можна вважати дрібним побутовим Відповідно до ч.3 ст.65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що наведені у позовній заяві обгрунтування позовних вимог, є вмотивованими та такими, що фактично порушують права позивача. Але, вимога позивача, повернути сторони в стан „до підписання спірного договору", тобто зобов"язати сторони повернути одне одному все отримане по недійсному договору, але не повернуте на час вирішення спору майно або кошти, не підлягає задоволеню. Оскільки, згідно розписок [PERSON] (а.с. 21,22)., отримав грошові кошти в сумі 45 000 грн., трактор МТЗ 82 та плуг і фінансових претензій до [PERSON] не має. Крім того в заяві (а.с. 22) [PERSON] вказує, що відмовляється від обов»язків по договору від 21.10.2013 року вза»язку з втратою економічної обґрунтованості. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідачів [PERSON] та [PERSON] слід стягнути судові витрати - судовий збір в сумі 121,80 грн. з кожного на користь позивача [PERSON]

Outcome: approved