Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про встановлення права власності на спадкове майно. Вимоги позову мотивовано тим, що 16.04.2005 року помер чоловік позивачки-Фонто [PERSON]. Після смерті чоловіка позивачки, відкрилась спадщина на належне йому майно, в тому числі, на житловий будинок, який розташований в с.Шаланки по вул.Першотравнева 70, Виноградівського району. На випадок своєї смерті чоловіком заповідального розпорядження залишено не було. Позивачкою спадщину після смерті чоловіка у встановленому законом порядку прийнято в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, що стверджується відміткою про її зареєстроване місце проживання у внутрішньому паспорті громадянина України. Крім позивачки, спадкоємцями до спадкового майна першої черги до спадкового майна, є також діти позивачки-відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON], які не заперечують проти прийняття позивачкою спадщини в цілому за покійним чоловіком [PERSON] Інших спадкоємців та спадкоємців, передбачених ст.1241 ЦК України немає. У зв'язку з необхідністю отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, як спадкоємець першої черги, позивачка звернулася до Виноградівської державної нотаріальної контори для подачі документів на оформлення спадщини. Так, 18.05.2016 року нотаріус Виноградівської державної нотаріальної [PERSON], у зв»язку із відсутністю правовстановлюючого документа на спадковий житловий будинок, який розташований в с. Шаланки по вул.Першотравнева 70, Виноградівського району, зазначив, що видати Свідоцтво про право на спадщину за законом позивачці, не має можливості у зв"язку із чим, нотаріусом було рекомендовано звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду. Позивач [PERSON], про день, час і місце розгляду справи будучи належним чином повідомлена в судове засідання не з"явилася, однак подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задоволити. Відповідачка [PERSON], про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлена належним чином своєчасно, в судове засідання не зявився, однак до суду подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та про те, що не заперечує проти задоволення заявленого до неї позову. Відповідачка [PERSON], про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлена належним чином своєчасно, в судове засідання не зявився, однак до суду подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та про те, що не заперечує проти задоволення заявленого до неї позову. Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необовязковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач в своїй позовній заяві, відповідачкою позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.174 ЦПК України визнання ним позову прийнято судом. Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10,11,59,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В судовому засіданні встановлено, що 16.04.2005 року помер чоловік позивачки-Фонто [PERSON]. Після смерті чоловіка позивачки, відкрилась спадщина на належне йому майно, в тому числі, на житловий будинок, який розташований в с.Шаланки по вул.Першотравнева 70, Виноградівського району. На випадок своєї смерті чоловіком заповідального розпорядження залишено не було. Позивачкою спадщину після смерті чоловіка у встановленому законом порядку прийнято в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, що стверджується відміткою про її зареєстроване місце проживання у внутрішньому паспорті громадянина України. Крім позивачки, спадкоємцями до спадкового майна першої черги до спадкового майна, є також діти позивачки-відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON], які не заперечують проти прийняття позивачкою спадщини в цілому за покійним чоловіком [PERSON] Інших спадкоємців та спадкоємців, передбачених ст.1241 ЦК України немає. Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати Свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 зазначеного Кодексу встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Верховний суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 розяснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Отже, в зв'язку з необхідністю отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, як спадкоємець першої черги, позивачка звернулася до Виноградівської державної нотаріальної контори для подачі документів на оформлення спадщини. Так, 18.05.2016 року нотаріус Виноградівської державної нотаріальної [PERSON], у зв»язку із відсутністю правовстановлюючого документа на спадковий житловий будинок, який розташований в с. Шаланки по вул.Першотравнева 70, Виноградівського району, зазначив, що видати Свідоцтво про право на спадщину за законом позивачці, не має можливості у зв"язку із чим, нотаріусом було рекомендовано звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Крім того у відповідності до правової позиції, висловленої ВССУ у своєму Листі за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність Свідоцтва про право на спадщину, не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до виготовленого КП Виноградівським РБТІ Технічного паспорту від 01.04.2016 року та Довідки КП «Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації» за №277 від 12.04.2016 року вбачається, що житловий будинок, який розташований в с. Шаланки по вул.Першотравнева 70, Виноградівського району, рахується за чоловіком позивачки-спадкодавцем [PERSON], який помер 16.04.2005 року. Крім того, як вбачається із довідки виконкому Шаланицької сільської ради Виноградівського району за №252 від 16.03.2016 року, згідно записів з по господарської книги, житловий будинок, який розташований с.В.Копаня по вул. Миру 63, Виноградівського району, рахується за спадкодавцем-Фонто [PERSON], який помер 16.04.2005 року. Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31. 01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро. Як випливає з цього нормативного акту запис у по господарській книзі є акт органу влади, що підтверджує право приватної власності. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року"). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів"). Отже, враховуючи, що чоловік позивачки [PERSON], набув права власності на спірний будинок, у відповідності до законодавства, яке діяло на час завершення його будівництва, беручи до уваги, що спадщину в порядку, визначеному ч.3 ст.1268 ЦК України позивачка [PERSON] прийняла, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем, однак на даний час її право на нерухоме майно не визнається, то у позивачки є всі правові підстави для звернення до суду з даним позовом про визнання права власності на вищезазначений спадковий будинок. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Outcome: approved