Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

[PERSON] 03.06.2016 року звернувся до Жмеринського міськрайонного суду з цим позовом із уточненими в попередньому судовому засіданні 08.07.2016 року позовними вимогами щодо стягнення на його користь з відповідачів [PERSON] та Відділу ДВС Солом'янського районного управління юстиції м.Києва по 4000 грн. моральної шкоди з кожного з підстав того, що відповідач [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів на його користь станом на січень 2016 року в розмірі 2500 грн. та Відділ Державної виконавчої служби Соломянського районного управління юстиції м.Києва не виконує вимоги Закону України "Про виконавче провадження" по стягненню аліментів з [PERSON] Будучи допитаним в судовому засіданні 06.10.2016 року позивач [PERSON] збільшив розмір позовних вимог в частині розміру оспорюваної моральної шкоди, яку просив стягнути на його користь з відповідачів у розмірі по 5200 грн. з кожного. Пояснив, що з відповідача [PERSON] стягуються аліменти на його утримання в розмірі 500 грн. щомісячно та згідно постанови Відділу ДВС Жмеринського міськрайонного управління юстиції від 21.01.2016 року заборгованість по їх сплаті станом на 10.01.2016 року становила 2500 грн. Позивач неодноразово звертався до боржника щодо сплати вказаних аліментів у повному обсязі, а також до органів державної виконавчої служби щодо вжиття заходів для стягнення усієї суми аліментів. Будь-яких дій з боку відповідачів стосовно виплати та стягнення боргу по аліментам не здійснюється, що змушує позивача звернутись до суду за відшкодуванням моральної шкоди, яка становить розмір несплаченого боржником та нестягнутий органом державної виконавчої служби боргу по аліментам, що наразі становить 5200 грн. Зауважив, що його єдиним джерелом його існування є пенсія в розмірі 1130 грн., з якої наразі відраховуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини, внаслідок чого отримуваний ним дохід є меншим розміру прожиткового мінімуму та залишкових коштів йому не вистачає на прожиття, а тому просить стягнути моральну шкоду з відповідачів у розмірі вказаної заборгованості по аліментам з кожного із них. Після оголошеної перерви у судовому засіданні з потреби отримання підтвердження набуття законної сили представленої у якості доказу ухвали суду позивач до суду не зявився, подавши письмову заяву щодо розгляду справи за його відсутності на підставі поданих доказів. Відповідачі та представник третьої особи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, черговий раз не зявилися в судове засідання, причин своєї повторної неявки суду не повідомили, заяв щодо розгляду справи у їх відсутність не представили. Відповідач [PERSON] 06.07.2016 року подав до суду письмові заперечення, в яких вказав, що з даним позовом не згоден та вважає його безпідставним і таким, що не підлягає задоволенню. Повідомив, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 03.12.2015 року змінено рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12.10.2015 року та збільшено розмір стягуваних аліментів з нього на користь [PERSON] до 500 грн. щомісячно, однак з січня 2016 року він не працює, навчається заочно у Вінницькому транспортному коледжі та знаходиться на забезпеченні матері [PERSON] Пояснив, що внаслідок того, що він не має самостійного заробітку, то сплачує аліменти в розмірі лише 200 гривень щомісячно, що стало причиною утворення заборгованості по аліментам. Посилаючись на те, що стягнення моральної шкоди у звязку із заборгованістю по аліментам не передбачено ані загальними нормами цивільного права, ані нормами Сімейного кодексу та не може розглядатись судом як підстава виникнення права для відшкодування моральної шкоди, просив залишити даний позов без задоволення. Виходячи з наведеного суд дійшов висновку про можливість постановлення рішення в порядку заочного розгляду справи, так як відповідно ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Вивчивши доводи позовної заяви, дослідивши представлені докази, суд доходить наступного. Згідно принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у ст.10, 11 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.57, 58, 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі не підлягають доказуванню. Частиною першою ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно вимог ч.1,2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до вимог ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до змісту ст.18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу; суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін; способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов'язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Згідно вимог ч.4 ст.157 СК України той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. За змістом ч.2 ст.158 СК України особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування про визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно ч.5 ст.159 СК України особа, яка ухиляється від виконання рішення суду щодо визначення способів участі одного з батьків у вихованні дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно п. 3,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, також відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, в судовому засіданні з пояснень позивача встановлено, що згідно рішення Жмеринського міськрайонного суду від 12.10.2015 року на користь позивача в даній справі стягнуто аліменти на його утримання з відповідача [PERSON] в розмірі 500 грн. щомісячно. Примусове виконання даного судового рішення після закриття 21.01.2016 року виконавчого провадження, попередньо відкритого у Відділі ДВС Жмеринського міськрайонного управління юстиції Вінницької області за передачею його до Відділу ДВС Соломянського районного управління юстиції у м.Києві здійснюється останнім. Вказані обставини встановлені ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 04.10.2016 року (а.с.51-52), що набула законної сили 13.10.2016 року, якою визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Відділу ДВС Соломянського районного управління юстиції у м.Києві [PERSON] при виконанні виконавчого листа за вказаним судовим рішенням в частині невиконання вимог ч.1 ст.31 Закону України "Про виконавче провадження" щодо направлення стягувачу [PERSON] копії постанови від 25.03.2015 року про відкриття виконавчого провадження, а також в частині невиконання вимог ч.10 ст.74 Закону України "Про виконавче провадження" стосовно обовязкового звернення державного виконавця до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за злісне ухилення від сплати аліментів за наявності заборгованості із сплати аліментів у розмірі, що сукупно перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Суд визнає безпідставними [PERSON] стосовно заподіяння йому моральної шкоди відповідачем [PERSON] внаслідок несплати останнім аліментів на користь позивача, оскільки заявлена ним підстава немайнового відшкодування вочевидь не охоплюються обмеженим переліком видів моральної шкоди, передбачених нормами Сімейного кодексу України, що визначає відсутність щодо даної частини позовних вимог передбаченого спеціальними нормами сімейного законодавства виду моральної шкоди, лише яка може відшкодовуватись у разі її заподіяння за приналежності даного спору до реалізації сімейних правовідносин, а тому позов у частині вимог щодо стягнення моральної шкоди з відповідача [PERSON] задоволенню не підлягає. Суд також не приймає до уваги доводи позивача та представлені ним докази щодо спричинення йому моральної шкоди бездіяльністю державного виконавця із заявлених підстав невчинення дій щодо стягнення боргу по аліментам з боржника [PERSON], оскільки надана суду на підтвердження вказаного обгрунтування ухвала Жмеринського міськрайонного суду від 04.10.2016 року хоча й містить визнання протиправності певної бездіяльності державного виконавця, проте, дана бездіяльність не перебуває у причинному звязку із заявленою моральною шкодою. Встановлена судом бездіяльність державного виконавця не повязана із отриманням позивачем пенсійного доходу у меншому від прожиткового мінімумі розмірі, оскільки визначення та виплата певного розміру пенсійних виплат не належить до повноважень Відділу ДВС Соломянського районного управління юстиції у м.Києві, а також від волі останнього не залежить обєктивне зменшення розміру фактично отримуваної позивачем пенсії за визначеним судовим рішенням стягненням з нього аліментів на утримання неповнолітньої дитини у частині від доходу. Також ця бездіяльність не повязана власне із утвореною заборгованістю по сплаті аліментів, з нестягненням якої позивач повязує недостатність власного доходу, оскільки встановлене зазначеною ухвалою суду спрямування звичайною поштовою кореспонденцією та ненаправлення позивачеві рекомендованим листом постанови про відкриття виконавчого провадження не визначає невинесення такої постанови та непродовження примусового виконання загалом, оскільки окрім направлення копії відповідного рішення державного виконавця, останній має обовязок не пізніше наступного дня після винесення відповідної постанови внесті її до Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, невчинення чого у даному конкретному випадку не підтверджено ні в який спосіб, а відтак не доведено нездійснення такої виконавчої дії. Також не має по суті правового значення щодо нестягнення заборгованості по аліментам констатована вказаною ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 04.10.2016 року бездіяльність державного виконавця Відділу ДВС Соломянського районного управління юстиції у м.Києві щодо нездійснення звернення державного виконавця до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за злісне ухилення від сплати аліментів, оскільки незалежно від наявного за змістом ч.10 ст.74 Закону України "Про виконавче провадження" такого зобовязання державного виконавця його виконання або невиконання не має істотного значення за особливостями, встановленими із введенням у дію Кримінального процесуального кодексу України, зокрема, положеннями п.1 ст.477 КПК України щодо визначення відповідного складу кримінально-караного діяння кримінальним правопорушенням, що належить до виключного переліку кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого, яким не є державний виконавець, а тому за його поданям (повідомленням) з вказаних підстав кримінальне переслідування не може бути розпочате, а відтак, відповідна виконавча дія заздалегідь не має правового сенсу за вказаною неможливістю її використання слідчим або прокурором. Окрім того, суд визнає безпідставними доводи позивача щодо власне розміру заявленої моральної шкоди, формально визначеної ним тотожно розміру заборгованості по аліментам, який не доведений документальними доказами всупереч запереченням відповідача [PERSON] щодо часткової сплати ним присуджених на користь позивача аліментів, а також за своєю правовою природою є майновим зобовязанням, яке не може замінюватись немайновим відшкодуванням. З врахуванням наведеного суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди з Відділу ДВС Соломянського районного управління юстиції у м.Києві не підлягають задоволенню, оскільки позивач не довів факти заподіяння йому моральних втрат неправомірними діями службових осіб вказаного відповідача, наявності причинного звязку між їх діями та спричиненням фізичних або моральних страждань, а також необгрунтовано визначено розмір оспорюваного морального відшкодування. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed