Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом щодо стягнення на користь [PERSON] з [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], суми 199883 грн. В обґрунтування позовних вимог у позові, зокрема зазначено, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики від 02.09.2014 року, зобов'язання за яким позивач виконала повністю - надав відповідачу позику на суму 131141 грн. 12 коп. за умови її повернення до 02.10.2014 року (включно), а відповідач свої зобов'язання не виконала належним чином, а саме не повернула позивачу вказану грошову суму, у зв»язку з чим, за період з 03.10.2014 року по 27.08.2015 року у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в сумі 199883 грн., яка складається з суми позики - 131141 грн. 12 коп., 3546 грн. 20 коп. - трьох процентів річних та суми інфляційних втрат - 65195 грн. 68 коп. У письмовій заяві представник позивача просив задовольнити позов. При цьому, відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.61 ЦПК України: обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ст.1046 ЦК України: за договором позики одна сторона - позикодавець передає у власність другій стороні - позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики); договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до положень ст.526, п.1 ст.530 ЦК України, зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, в тому числі, у встановлений в ньому строк. Відповідно до положень ст.ст.549, 550 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов"язання, при цьому, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов"язання. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України - боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проаналізувавши наведені дані, всі матеріали справи, в тому числі, оригінал вказаного договору позики (копія а.с.5) та розрахунок заборгованості, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні ним правовідносини. Між позивачем та відповідачем було укладено договір позики від 02.09.2014 року, зобов'язання за яким позивач виконала повністю - надав відповідачу позику на суму 131141 грн. 12 коп. за умови її повернення до 02.10.2014 року (включно), а відповідач свої зобов'язання не виконала належним чином, а саме не повернула позивачу вказану грошову суму, у зв»язку з чим, за період з 03.10.2014 року по 27.08.2015 року у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в сумі 199883 грн., яка складається з суми позики - 131141 грн. 12 коп., 3546 грн. 20 коп. - трьох процентів річних та суми інфляційних втрат - 65195 грн. 68 коп. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, судові витрати по справі у виді судового збору належить стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved