Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] сільської ради, третя особа приватний нотаріус [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Вимоги позову мотивовано тим, що 01.06.2016 року помер брат позивачки [PERSON], який проживав у своєму власному будинку, що знаходиться за адресою: с. Хижа, вул. Шевченка, 16, Виноградівського району Закарпатської області. Зазначений садибний (індивідуальний) житловий будинок належав померлому [PERSON] на підставі будівельного паспорта виданого йому у 1988 році на будівництво індивідуального житлового будинку за вище вказаною адресою на земельній ділянці площею 0.177 га, що належала останньому на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 031548 від 20.05.1996 року. Право власності на спадковий будинок спадкодавцем зареєстровано не було. Позивачка вказує, що вона є спадкоємцем другої черги щодо майна померлого і за прийняттям спадщини звернулася до приватного нотаріуса Виноградівського районного нотаріального округу [PERSON]М, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позивачці було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок, у звязку з чим позивачка змушена звернутися до суду із позовом про визнання за нею права власності на спадковий будинок в порядку спадкування. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, в судове засідання не з"явилися, але представник позивачки подав до суду письмову заяву про розгляд справи за їхньої з позивачкою відсутності та про те, що заявлені позовні вимоги підтримують повністю та просять суд такі задовольнити. Представник відповідача [PERSON] сільської ради про день, час та місце розгляду справи будучи повідомленим належним чином своєчасно, в судове засідання не зявився, однак надіслав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність та про те, що позовні вимоги визнає повністю. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] про день, час та місце розгляду справи будучи повідомленою належним чином своєчасно, в судове засідання також не зявилася, подала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність. Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.223 ЦПК України необовязковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивачка в своїй позовній заяві, відповідачем позов визнано повністю і визнання ним позову прийнято судом. В судовому засіданні встановлено, що 01.06.2016 року помер брат позивачки [PERSON], що стверджується свідоцтвом по смерть серії І-ФМ № 210925 від 04.06.2016 року. Останнім місцем проживання померлого був житловий будинок за адресою: с. Хижа, вул. Шевченка, 16, Виноградівського району Закарпатської області, який є спадковим майном. Зазначений садибний (індивідуальний) житловий будинок належав померлому [PERSON] на підставі будівельного паспорта виданого йому у 1988 році на будівництво індивідуального житлового будинку за вище вказаною адресою на земельній ділянці площею 0.177 га, що належала останньому на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-ЗК № 031548 від 20.05.1996 року. Право власності на спадковий будинок спадкодавцем зареєстровано не було. Спадкоємцем другої черги за законом до майна померлого є його рідна сестра, позивачка по справі [PERSON] В п.3.1 Узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3, що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації обєкта нерухомості за спадкодавцем (на імя спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути предявлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати Свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 зазначеного Кодексу встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Верховний Суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 розяснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Позивачка після смерті свого брата, як спадкоємець за законом спадщину прийняла, оскільки вона звернулася до приватного нотаріуса Виноградівського районного нотаріального округу [PERSON] із відповідною заявою. Разом з тим, приватним нотаріусом позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадковий будинок в с. Хижа, вул. Шевченка, 16, Виноградівського району Закарпатської області та розяснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду, що стверджується листом відмовою від 26.06.2017 року за №279/02-14. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Крім того, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до виготовленого КП «Виноградівське РБТІ» Технічного паспорту від 24.07.2014 року та Довідки КП «Виноградівське РБТІ» від 29.08.2014 року №486/4 вбачається, що житловий будинок в с. Хижа, вул. Шевченка, 16, Виноградівського району Закарпатської області, будівництвом завершений (рік будівництва будинку 1980) та на підставі будівельного паспорта, виданого Виноградівською районною архітектурою від 13.06.1998 року рахується за померлим братом позивачки [PERSON]. Згідно довідки радгоспу-заводу Шевченко від 22.02.1988 року, [PERSON] було надано дозвіл на перебудову індивідуального житлового будинку на старому місці. Житловий будинок було збудовано [PERSON] на наданій йому земельній ділянці, що стверджується довідкою Виконавчого комітету [PERSON] сільської ради народних депутатів від 06.04.1988 року. Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31. 01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах судами повинні оцінюватись у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. (Лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року"). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів"). Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України). За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих позивачкою доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Outcome: approved