Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-08 00:00:00

В листопаді 2017 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним вище позовом, згідно якого просить суд розірвати зареєстрований 03.03.1999 року в Житомирському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області ,шлюб між нею та відповідачем [PERSON], актовий запис № 237. Стягнути з відповідача [PERSON], [INFO], на її користь аліменти на утримання дочки [PERSON], [INFO] в розмірі 2400 грн., щомісячно , до повноліття дитини, починаючи з дня звернення до суду, та на сина [PERSON], [INFO] в розмірі 2200 грн., щомісячно, до досягнення сином повноліття, починаючи з дня подання заяви до суду. В обґрунтування пред"явлених вимог посилається на те, що одруження з відповідачем виявилось невдалим. Відповідач [PERSON] не піклувався про створення нормальних сімейних стосунків , не дбав про взаємоповагу один до одного. Ставлення відповідача до родини, зловживання спиртними напоями та непристойна поведінка привели до розладу і фактичного припинення сімейних відносин. За таких обставин збереження шлюбу та подальше спільне життя суперечить інтересам сім"ї та унеможливлює примирення з відповідачем. Відповідач ухиляється від виконання покладеного на нього обов"язку щодо утримання дітей до досягнення ними повноліття, тому також просить суд стягнути з [PERSON] аліменти в судовому порядку. В підготовче судове засідання сторони не з"явилися . Позивачка надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. Просить розірвати шлюб між нею та відповідачем , а також стягнути аліменти згідно відзиву відповідача. Відповідач в підготовче судове засідання не з"явився. Від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнають в межах поданого відзиву. Заяви сторін долучені до матеріалів справи. 26.01.2018 року на адресу Бердичівського міськрайонного суду надійшов відзив відповідача [PERSON] згідно якого він зазначив, що позовні вимоги визнає частково. Вказав, що дружина під впливом емоцій постійно хотіла розлучитися, навіть зверталася з відповідно заявою до суду, однак після його прохань та адекватного оцінювання дійсності , забирала заяву із суду і вони продовжували жити як нормальна родина, ведучи спільний побут, виховуючи двох дітей. Зазначив, що інформація, яка викладена в позовній заяві не відповідає дійсності. Він, як священнослужитель , намагався бути духовним наставником у родині. В його житті ніколи не могли бути такі речі, як зловживання спиртними напоями, а лише в мірі допустимого, та розумного, більше року він не вживає алкоголь, а непристойна поведінка взагалі йому не притаманна. Домашнє господарство , всі сімейні права і обов"язки , були розподілені між ними і виконувались при ведені спільного побуту. На ньому був обов"язок матеріального забезпечення сім"ї , її утримання. Щодо обов"язку сплачувати аліменти на утримання дітей, вказав, що навіть проживаючи окремо не перестає допомагати своїм дітям. Пропонував дружині виконувати свої обов"язки щодо утримання дітей в переважній більшості в натуральній формі ( іжею, одягом , оплатою навчання, лікування та відпочинку). Проте позивачку не влаштовує такий спосіб утримання дітей, вона вимагає встановити виключно грошову форму їх забезпечення. Просить суд врахувати, що він ніде не працює, є священиком та здійснює богослужіння в церкві, що не є прибутковою справою, а інших джерел надходжень він не має. Враховуючи вище викладене просить суд позовні вимоги [PERSON] до нього задовольнити частково. В частині вимог щодо розлучення просить позов задовольнити, щодо стягнення аліментів просить стягнути з нього аліменти в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У з"язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб сторони 03.03.1999 року зареєстрували шлюб у Житомирському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області , про що зроблено відповідний актовий запис № 237 ( а.с. 7). Від шлюбу сторони мають дочку _ [PERSON], [INFO], та сина - [PERSON] , 05.06.2003 ( а.с.8-9). Згідно Указу керуючого Житомирського Єпархією від 06.04.2000 року відповідач є настоятелем в Свято-Дмитріївському храмі с. Гришківці Бердичівського округу Житомирської єпархії. Як вбачається з відповіді , наданої Державною фіскальною службою України , Головним управлінням ДФС у Житомирській області , Українська Православна Свято-Дмитрівська церква включена до реєстру неприбуткових установ та організації з ознакою неприбутковості 0013. Зі змісту позовної заяви та поданого відповідачем відзиву вбачається, що сторони спільно не проживають, спільного господарства не ведуть, подружніх відносин не підтримують. Відповідно до ст. ст. 110-112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред"явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка , і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім"ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу , суд виходить із того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово " сімейний " засвідчує, що шлюб створює сім"ю, а слово " союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред"явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред"явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Таким чином, зважаючи на те, що сторони сімейних стосунків не підтримують, разом не проживають, спільного господарства не ведуть, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам , а тому суд вважає, що шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ст. 180 , ч. 3 ст. 181 СК України батьки зобов"язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини ( аліменти) присуджуються у частці від доходу матері. батька або у твердій грошовий сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За правилами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує : стан здоров"я та матеріальне становище дитини, стан здоров"я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки , сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів виплати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд приймає до уваги доказі надані відповідачем , що він немає заробітку, не спроможний сплачувати аліменти в розмірі , зазначеному позивачкою в позовній заяві. Згідно подано відзиву відповідач згоден сплачувати аліменти в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак, СК України визначено лише два способи стягнення аліментів : у частці від заробітку та у твердій грошовій сумі. Законодавством не передбачена можливість визначення розміру аліментів у відсотковому відношенні до прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи ту обставину, що відповідач згідно поданого ним відзиву позовні вимоги в частині аліментів визнав частково, позивачка погодилася з таким визнанням позовних вимог, а також те, що [PERSON] є молодою, працездатною людино, інших утриманців немає, суд приходить до висновку про необхідність стягнення на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей в розмірі по 930 грн., щомісячно, на кожну дитину окремо, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення кожною дитиною повноліття. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК УКраїни судові витрати покладається на відповідача.

Outcome: partial