Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

Позивач просить розірвати шлюб між ним та відповідачкою, [PERSON] , який вони зареєстрували у відділ РАГС Долинського районного управління юстиції Івано-Франківської області 23.10.2009 року, реєстраційний актовий запис №202. Визначити місце проживання синів: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , разом з ним в його квартирі в [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що 23.10.2009 року він уклав шлюб з [PERSON] , [INFO] , який вони зареєстрували у відділ РАГС Долинського районного управління юстиції Івано-Франківської області, реєстраційний актовий запис №202. Від спільного проживання вони мають синів: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] . Після реєстрації шлюбу їх сім`я проживала в його квартирі в [ADDRESS] . Після народження другого сина відносини між ними - подружжям, почали поступово погіршуватись, через дрібні суперечки на побутовому грунті, що призвело до того що в серпні 2018 року відповідачка забрала свої речі, покинула його та перейшла проживати на орендовану в [ADDRESS] в будинок, де стала проживати з іншим мужчиною, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Відповідачка забрала з собою молодшого сина, а старший син- [PERSON] залишився проживати з ним, та відвідує 6-ту школу, яка розташована у дворі їх будинку. Він намагався зберегти сім`ю, умовляв відповідачку повернутись, до останнього часу мав надію, що вона одумається і їх сім`я воз`єднається. Та відповідачка не збирається повертатись, про що категорично заявила. Відповідачка не працює. В грудні 2017 року вона звернулась до Долинського районного суду з заявою про стягнення з нього аліментів на утриманні дітей. Вона отримує аліменти в розмірі 33 відсотків від його заробітку, що в середньому становить 4600 грн. щомісяця. В травні 2019 року, по домовленості з відповідачкою, він взяв до себе, на тиждень, молодшого сина, щоб пожив з ним та старшим братом, після цього мав намір повернути сина [PERSON] відповідачці, однак її по місцю проживання не виявилось, на виклик по телефону вона не відповідає. В зв`язку з цим, по даний час, молодший син - [PERSON] також проживає разом з ним та його батьками. Вони доглядають та виховують дітей. На протязі 2-х років відповідачка проживає окремо, його і старшого сина, не відвідує, не приймає участь у його вихованні, також не цікавиться ними, не цікавиться станом та розвитком дітей. Він вважає, що їх шлюб був зруйнований тим, що кожен з них має протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Відповідачка постійно нехтує сімейними цінностями, такими як подружня вірність, повага до чоловіка, піклування про подружжя та дітей, створення в сім`ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери. На протязі останніх 2-х років між ними не існують подружні відносини, вони не ведуть спільного домашнього господарства. Шлюбні відносини зжили себе, та не можуть бути відновленими, вони стали чужими людьми, формально існуючий між ним і відповідачкою шлюб обтяжує його. Він, як батько неповнолітніх дітей, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за їх виховання та піклування про них, створення для них належних соціально - побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання їх дітей. Переконаний, що їх діти повинні проживати разом з нею в квартирі, що належить йому на праві приватної власності за адресою [ADDRESS] . Він любить своїх дітей, усвідомлює відповідальність за їх виховання та належне утримання і спроможний забезпечити їх всім необхідним. Він отримує достатній для цього дохід. Він постійно слідкує за станом здоров`я дітей, їх розвитком, виховує та піклується про них, у нього з синами психологічний контакт, прив`язаність один до одного. Вважає, що проживання дітей саме з ним, є для дітей більш прийнятним, оскільки в нього більше емоційно-вольової мотивації можливостей та часу приділяти дітям увагу. На відміну від відповідачки, він має власну квартиру, постійну роботу та дохід достатній для створення для дітей нормальних умов проживання та утримання. Разом з тим, він не має наміру перешкоджати відповідачці в здійсненні її прав та обов`язків щодо їх дітей. Ухвалою Долинського районного суду від 01.08.2019 року (а.с.23), залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача, орган опіки та піклування - Службу у справах дітей Долинської РДА. Позивач, [PERSON] , та його представник адвокат Свинтицький І.К. ( ордер, угода про надання правової допомоги а.с.58-59) в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, зіславшись на вищевказані обставини. Представник позивача додатково пояснив, що отримуючи від позивача згідно рішення суду досить великий розмір аліментів на утримання дітей, відповідачка витрачає їх на своє утримання та на утримання своїх співмешканців. Малолітні діти більшу часу проводять з батьком, який їх виховує та утримує. Просили позов задоволити. Відповідачка [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, на розірвання шлюбу згідна, однак вважає, що малолітні діти повинні проживати разом з нею. Додатково пояснила, що на даний час вона проживає в с. [ADDRESS] , Долинського району в орендованому разом з її співмешканцем житлі. Свого власного житла у неї немає. [PERSON] та [PERSON] на протязі останніх трьох тижнів проживають також з нею. Вона офіційно не працює. Згідно рішення Долинського районного суду, вона отримує від позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей. Син [PERSON] не завжди відвідує Долинський академічний гуманітарний ліцей №6 по тій причині, що на даний час він проживає в с.Старий Мізунь і їй разом з сином важко добиратись в м.Долина. В 2018 році був випадок, коли вона побила свого старшого сина [PERSON] .На засіданні комісії органу опіки та піклування Долинської РДА, вона не з"явилась, оскільки перебувала в с.Старий Мізунь, Долинського району . Вважає, що малолітні діти повинні проживати разом з нею, оскільки позивач є агресивним, він неодноразово бив її і дітей. Просила позов задоволити частково, а саме шлюб розірвати, а малолітніх дітей синів [PERSON] та [PERSON] , залишити проживати разом з нею. Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача органу опіки та піклування - Служби у справах дітей Долинської РДА - Прокопець Т.А. (довіреність а.с.43 ), пояснила, що служба у справах дітей Долинської РДА детально вивчила обставини даної справи. Було встановлено, що сторони по справі проживають окремо та не можуть дійти згоди про визначення місця проживання неповнолітніх дітей. Вивчивши умови проживання обох батьків, служба прийшла до висновку рекомендувати суду після розірвання шлюбу між батьками, неповнолітніх дітей залишити проживати з батьком [PERSON] Малолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] перебували на обліку в Службі у справах дітей Долинської РДА, як діти , які опинились в складних життєвих обставинах- [PERSON] , як такий , що зазнав фізичного насильства, [PERSON] , як такий, що зазнав психологічного насильства зі строни мами. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши здобуті та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, вважає, що позов належить до задоволення, виходячи з наступного: Ст. 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін. Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Ч.3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути подано одним із подружжя. У відповідності до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 23.10.2009 року (а.с.7) свідчить про те, що між [PERSON] , та [PERSON] , 23.10.2009 року був укладений шлюб зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Долинського районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис №202. Прізвища після реєстрації шлюбу : чоловіка " [PERSON] ", дружини " [PERSON] ". За час спільного проживання в шлюбі у сторін народилося двоє дітей: [INFO] - син, [PERSON] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] а.с.8) та 23.04.2016 року - син, [PERSON] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] а.с.9). Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами по справі склалися неприязні стосунки, що привело до припинення між ними сімейних відносин, розпаду їх сім`ї. Сторони по справі не бажають зберегти сім`ю, оскільки вони не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільного побуту , їх сім`я розпалася. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Беручи до уваги волевиявлення сторін щодо розірвання шлюбу, а також те, що внаслідок розірвання шлюбу права сторін по справі порушені не будуть, суд вважає за доцільне заяву про розірвання шлюбу задовольнити. В судовому засіданні встановлено, що позивач по справі бажає щоб малолітні діти: син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , проживали разом з ним в його квартирі в [ADDRESS] , має бажання та можливість забезпечити дітей належними матеріально-побутовими умовами. Вирішуючи питання визначення місця проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , суд виходить з наступного: Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що сім"я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім"ї разом з батьками або в сім"ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України). Згідно зі ст. 157 СК України, питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Вирішуючи заявлений позов в частині визначення місця проживання малолітніх дітей, суд враховує практику Європейського суду з приводу виниклих між сторонами правовідносин. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак, це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України`від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. До рішення Європейського Суду з прав людини в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) відповідно до пункту 2 статті 45 Конвенції та пункту 2 правила 74 Регламенту Суду додана окрема думка судді Карло Ранзоні, яка зводиться до наступного: "Презумпція на користь матері в справах про опіку над дитиною не підтримується ані практикою на рівні ООН після прийняття Декларації, ані судового практикою Європейського Суду з прав людини і не відповідає позиції Ради Європи і більшості держав-членів. У 21 столітті методологія з такою презумпцією, яку можна відхилити лише за «виняткових обставин» більше не є раціональною в частині прав, що гарантуються Конвенцією. Основна думка полягає в тому, що ця презумпція, за відсутністю доказів на користь зворотного, розглядає проживання дитини з батьком як таке, що не відповідає найкращим інтересам дитини (див. справу «Цаунеґґер проти Німеччини» з відповідними змінами, заява № 22028/04, § 46, 03 грудня 2009 року). Декларація ООН не є юридично обов`язковим документом. Вона стала основою для розробки Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, яка, на відміну від Декларації, є юридично обов`язковим міжнародним договором. Утім, підготовчі матеріали до Конвенції чітко демонструють, що положення про «розлучення дитини з матір`ю лише за виняткових обставин» існувало на дуже початковій стадії процесу розробки. Його потім критикували, оскільки він просував стереотипний погляд матерів, який ґрунтувався на дискримінації, а відтак, його вилучили. Принцип найкращих інтересів дитини, що випливає з самої Декларації, отримав повну підтримку, втім, як першочергове та найважливіше міркування (див., наприклад, Шарон Детрік , Конвенція Організації Об`єднаних Націй про права дитини, Путівник до « Travaux Preparatoires », 1992 р., і Токо Кайме , «Основи прав у Африканській хартії про права та добробут дитини», Африканський журнал правових досліджень, листопад 2009). Як зазначалося в справі «Цаунеґґер проти Німеччини» (цитувалася вище, § 60), спільною відправною точкою для рішень більшості держав-членів, погоджено те, що рішення щодо присудження опіки мають ґрунтуватися на найкращих інтересах дитини. Палата Лордів, наприклад, у своєму рішенні від 04 липня 1996 року вичерпно заперечила презумпцію чи принцип «переваги матері» в питаннях опіки. Більше того, він підкреслив, що перевага маленької дитини бути зі своєю матір`ю стала лише однією з багатьох конкуруючих обставин і що вона не була переважаючою (див. справу «М.Л . проти Великобританії», заява № 35705/97, 20 березня 2001 р.). Насамкінець, Рада Європи декілька разів засуджувала нерівне ставлення до батьків і наголошувала на тому, що роль батька щодо дітей необхідно краще визнавати і належно цінувати. Наприклад, у своїй Постанові 2079 (2015) щодо «Рівності і спільної батьківської відповідальності: роль батька» Парламентська Асамблея наголосила на важливості «подолання гендерних стереотипів щодо ролей, які приписуються жінкам і чоловікам у сім`ї» як «відображення соціологічних змін, що відбулися впродовж останніх п`ятдесяти років з огляду на організацію приватної сфери і сім`ї». Судом не встановлено особливої непридатності або не благополучності обох сімей - позивача та відповідачки. Саме тому, суд у цій справі, акцентує увагу у якнайкращих інтересах дітей , забезпечення їх розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Як встановлено в судовому засіданні, відповідачка [PERSON] , на даний час, не має власного житла, проживає в орендованому будинку в с.Старий Мізунь Долинського району, що географічно віддалено від навчального закладу, який знаходиться в м.Долина, та в якому навчається старший син сторін по справі - [PERSON] . У відповідності до акту обстеження матеріально-побутових умов сім"ї від 17.09.2019р. (а.с.46) - громадянка [PERSON] проживає з малолітніми дітьми в орендованому будинку [ADDRESS] , не працює. Діти доглянуті , чисті, легко ідуть на контакт. [PERSON] під час обстеження була збуджена. Під час розмови з дітьми було з"ясовано, що діти більш схильні проживати з батьком. Позивач [PERSON] , працює на посаді оператора на автоматичних на напівавтоматичних лініях у деревообробленні в ТОВ «Стікс Кроно». Загальна сума доходів за період листопад 2017р. - квітень 2019 р., за винятком аліментів становить 197132,64грн., про що свідчить довідка №124 від 16.05.2019 року (а.с.11),проживає у власній квартирі, в [ADDRESS] . Неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , більшість часу проживають разом з батьком і знаходяться на його повному матеріальному забезпеченні. Старший син сторін по справі навчається в 4-Г класі Долинського академічного гуманітарного ліцею №6. Згідно характеристики, виданої Долинським академічним гуманітарним ліцеєм №6 (а.с.47) [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою [ADDRESS] . В даному закладі освіти навчається з вересня 2016 року. Зарекомендував себе як старанний, дисциплінований учень. [PERSON] належить до категорії учнів, які не повною мірою використовують свої можливості і здібності, що можна пояснити відсутністю необхідного контролю з боку батьків. 2-3 дні на тиждень дитина пропускає уроки без поважних причин. Батьки не приділяють належну увагу навчанню та вихованню [PERSON] , не відвідують батьківські збори. У відповідності до повідомлення Служби у справах дітей Долинської РДА №129/01-27/7 (а.с.51) - малолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] перебували на обліку дітей, які опинились в складних життєвих обставинах, [PERSON] , як такий , що зазнав фізичного насильства та [PERSON] , як такий, що зазнав психологічного насильства зі сторони мами. Згідно доповідної записки медичної сестри Долинської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів (а.с.53)- 9 березня 2018 року медичною сестрою закладу було здійснено плановий огляд учнів початкової ланки. При огляді 2-Г класу в учня [PERSON] було виявлено на обличчі сліди синців невідомого походження. На запит психологічної служби було здійснено огляд шкірних покровів учня і виявлено: синці та царапини на обличчя: на лобі, на лівому вусі, за вухом, на правій руці в області плеча та передпліччя, на грудній клітині, на лівій та правій лопатці, на животі зліва від пупка. Відповідно до пояснення від 21.03.2018 року, наданого головному спеціалісту Служби у справах дітей Долинської РДА, гром. [PERSON] - вона визнає, що під час проведення домашнього завдання зірвала свою злість на дитині та вдарила свого сина [PERSON] (а.с.55). Згідно висновку органу опіки та піклування Долинської РДА про визначення місця проживання дітей № 667/01-09/55 від 01.10.2019 року (а.с.44-45) , орган опіки та піклування після надання пояснень сторін по справі, вивчивши умови проживання обох батьків, прийшов до висновку: рекомендувати після розірвання шлюбу між батьками, залишити малолітніх дітей [PERSON] , 2010 року народження та [PERSON] , 2016 року народження на проживання з батьком [PERSON] . З таким висновком погоджується і суд, оскільки він відповідає інтересам малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] і прийнятий на підставі фактичних обставин, що склалися між сторонами. Суд, не маючи доказів того, що мати дітей, яка не має власного житла , не має самостійного доходу, що на думку суду, становить у собі потенційну можливість порушення спокійного та стійкого середовища проживання дітей,здатна забезпечити кращі умови їх проживання, ніж ті у яких вони будуть знаходиться проживаючи з батьком, у звичній для них обстановці та оточенні, а також зважаючи на їх прихильність до батька, не може допустити навіть імовірності порушення інтересів малолітніх дітей. Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним визначити місце проживання дітей, саме з батьком - позивачем [PERSON] , так як останній у повній мірі здатний забезпечити належні умови для проживання та виховання дітей, що буде повністю відповідати їх інтересам та вимогам Закону. При цьому суд відмічає, що таке рішення суду не позбавляє можливості та обов`язку кожного з батьків, приймати участь у вихованні, спілкуванні та матеріальному утриманні дитини. Судом по даній справі не опитувались малолітні [PERSON] та [PERSON] , оскільки, на думку суду, останні не є спроможні з урахуванням їх вікових особливостей, емоційного стану, індивідуально-психологічних властивостей, рівня розумового розвитку та умов мікросоціального середовища (залежність від впливу батьків та інших дорослих на його поведінку) усвідомити реальний зміст власних дій. Разом з тим, суд роз`яснює сторонам, що відповідно до ст. 160 СК України вони не позбавлені права звернутися до суду з новим позовом у будь-який час після досягнення синами 10-річного віку, коли спір щодо визначення місця проживання дитини, яка досягла десяти років, вирішується з урахуванням думки самої дитини. Таким чином, суд приходить до висновку, що визначення місця проживання дітей з батьком, відповідатиме інтересам дітей. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позов в цій частині вимог також підлягає до задоволення. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі ст. ст. 104, 105, 110, 112, 157, 160, 161 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved