Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

26 лютого 2016 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду зі вказаною вище позовною заявою і просили визнати за кожним з них у порядку спадкування за законом право власності по 1/2 частині на фермерське господарство " Стеценко Іван Іванович", яке знаходиться за адресою: с. Красне вул. Польова,22 Конотопського району Сумської області. Водночас просили визнати у порядку спадкування за законом право постійного користування по 1/2 частині кожному на земельну ділянку для ведення фермерського господарства, площею 48,7 га, яка розташована на території Красненської сільської ради Конотопського району. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 17 квітня 2015 року помер їх батько - [PERSON]І Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема, на земельну ділянку площею 48,7 га, що розташована на території Красненської сільської ради Конотопського району і була надана спадкодавцю для ведення селянського господарства на підставі Державного акта на право постійного користування землею. А також, селянське (фермерське) господарство "Стеценко Іван Іванович", яке знаходиться по вул. Польова,22 с. Красне Конотопського району Сумської області, засновником та головою якого був померлий [PERSON] Вони, позивачі є дітьми померлого, є спадкоємцями першої черги за законом. У встановлений законом строк звернулися до [PERSON] міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено у звязку з невизначеністю спадкового майна. В зв"язку з вищевикладеним просили суд задовольнити їх позовні вимоги. У судовому засіданні позивач [PERSON], [PERSON], діюча на підставі довіреності і в інтересах [PERSON], та їх представник [PERSON] позовні вимоги підтримали. Третя особа: [PERSON] вимоги дітей-позивачів підтримала, стверджуючи, що після померлого чоловіка отримувати спадщину не бажає. Відповідач [PERSON] районна рада надала заяву про розгляд справи у відсутність їх представника, посилаючись на те, що не може бути відповідачем, оскільки жодним чином не перешкоджала позивачам у оформленні права власності на фермерське господарство та права постійного користування земельною ділянкою у порядку спадкування. (а.с.55). Залучена до участі в справі в якості співвідповідача Красненська сільська рада Конотопського району Сумської області та треті особи, які не заявляють самостійних позовних вимог щодо предмета спору: [PERSON] міська державна нотаріальна контора, [PERSON] міськрайонне управління юстиції, Управління Держгеокадастру у Конотопському районі Сумської області надали заяви з проханням розглядати справу без їх участі, а при ухваленні судового рішення покладаються на розсуд суду. (а.с.52,55-60, 63,68-70) Крім того, [PERSON] міська державна нотаріальна контора повідомила, що після померлого 17.04.2015р. [PERSON] до нотконтори надійшла заява про відмову від спадщини від [PERSON], на підставі якої заведена спадкова справа 424/2015р. Інших заяв про прийняття або про відмову від спадщини не надходило. Інші спадкоємці за законом: дочка померлого [PERSON] та син померлого [PERSON] прийняли спадщину шляхом сумісного проживання разом з померлим на день відкриття спадщини.(а.с.70) Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення із наступних міркувань. Згідно статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому вказаним Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності з ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У судовому засіданні встановлено, що 17.04.2015р. у віці 57 років помер [PERSON] (а.с.26) Після померлого відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки, площею 48,7га., що розташована на території Красненської сільської ради Конотопського району для ведення селянського господарства на підставі Державного акта на право постійного користування землею, виданого Красненською сільскою радою 02 листопада 1993 року на підставі рішення Красненської сільскої ради від 20 липня 1993 року, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №12. (а.с.21-25) Крім того, до складу спадкового майна входить селянське (фермерське) господарство "Стеценко Іван Іванович", що знаходиться за адресою: вул. Польова,22 с. Красне Конотопського району Сумської області, засновником та головою якого був померлий [PERSON] Спадкоємцями першої черги за законом відповідно до ст. 1261 ЦК України є дружина померлого [PERSON], син [PERSON] та дочка [PERSON] (а.с.27-29) Дружина померлого [PERSON] отримувати спадщину не бажає. Інших спадкоємців за заповітом і законом немає. Згідно стату фермерського господарства "Стеценко Іван Іванович", створеного та зареєстрованого розпорядженням голови [PERSON] районної ради № 46 від 15.11.1993р. з послідуючими змінами та доповненнями засновником господарства є [PERSON]. Головою господарства-член господарства (син) [PERSON], членами господарства: [PERSON] (дружина), [PERSON] ( донька). (а.с.10-20) Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування, в тому числі в оренду, подають до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, підписану головою створюваного селянського (фермерського) господарства. 01.01.2002 року набув чинності ЗК України. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 92 цього кодексу право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації; релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування. Відповідно до п. 6 розділу Х «Перехідних положень» Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. При переоформленні права постійного користування земельними ділянками, наданими для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду строк оренди визначається селянським (фермерським) господарством відповідно до закону. При цьому розмір орендної плати за земельні ділянки не повинен перевищувати розміру земельного податку. [PERSON] і [PERSON] бажають продовжити діяльність фермерського господарства після смерті батька. Однак 11 грудня 2015 року [PERSON] міською державною нотаріальною конторою їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 48,7 га землі, переданої для ведення селянського (фермерського) господарства та фермерське господарство. (а.с.7) Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб ( спадкоємців), а згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Стаття 190 ЦК України передбачає, що майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. За правилами ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснив судам, що відповідно до ст. 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Згідно ч. 1 ст. 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі- землекористувач). Частина 2 зазначеної статті передбачає, що право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, а саме: право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності для сільськогосподарських потреб не може бути відчужено її землекористувачем іншим особам, внесено до статутного фонду, передано у заставу. Порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі визначено Інструкцією, затвердженою наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року № 43 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 04.06.1999 року за № 354/3647. Згідно з пунктами 1.15; 2.14. вказаної Інструкції розробку технічної документації зі складання державного акта на право постійного користування земельною ділянкою здійснюють суб'єкти господарювання, які отримали ліцензії на провадження господарської діяльності щодо проведення землевпорядних робіт, або територіальні органи земельних ресурсів, а державний акт на право постійного користування земельною ділянкою складається у двох примірниках, підписується посадовими особами в такій послідовності: начальник державного органу земельних ресурсів та голова місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. За положеннями ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ч. 1 ст. 123 ЗК України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: зміни цільового призначення земельних ділянок відповідно до закону; надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості). Надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою. Відповідно до ст. 125 вказаного Кодексу право постійного користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 126 вказаного Кодексу право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою, форма якого затверджуються Кабінетом Міністрів України. Законодавством не передбачено в судовому прядку визнання права постійного користування чужою земельною ділянкою. Посилання позивачів в позовній заяві на те, що ст. 1225 ЦК України, передбачає можливість успадкування права постійного користування земельною ділянкою і таке право ними було успадковане, не узгоджується з наведеними вимогами чинного законодавства, зокрема ч. 1 ст. 407 ЦК України та ч. 5 ст. 102 ЗК України, якими передбачено лише договірний порядок установлення емфітевзису та не передбачено судового порядку його встановлення. Наявність чи відсутність такого договору між спадкоємцем та власником судами не встановлена. Державний акт на право постійного користування землею, виданий на ім`я [PERSON] надавав останньому право користуватися земельною ділянкою 48,7 га. При цьому, позивачі, як спадкоємці, не позбавлені можливості звернутися до власника цієї земельної ділянки для оформлення своїх прав на користування нею. Відтак, суд не може перебирати на себе дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування та самостійно вирішувати питання про розпорядження земельною ділянкою. Статтею 22 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що фермерське господарство, як цілісний майновий комплекс включає майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобовязання. Згідно зі ст 23 вказаного Закону успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. За змістом ст. 191 ЦК України підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності. До складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом. Підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю. Права на земельну ділянку та інші об'єкти нерухомого майна, які входять до складу єдиного майнового комплексу підприємства, підлягають державній реєстрації в органах, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Виходячи з положень ст.182 ЦК України, до складу спадщини входить лише те нерухоме майно, право на яке зареєстроване в органах, що здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, провадиться після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. Тобто, згідно вищевказаного, спадкуванню підлягає не право на фермерське господарство, а фермерське господарство у вигляді цілісного майнового комплексу. З матеріалів справи вбачається, що правовстановлюючі документі на фермерське господарство як цілісний майновий комплекс відсутні. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що спадкодавець за життя не набув право оренди на спірну земельну ділянку, державну реєстрацію цього права не проведено. За встановлених обставин позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають, що жодним чином не свідчить про обмеження права позивачів на продовження діяльності фермерського господарства у порядку, встановленому законом з внесенням відповідних змін до установчих документів господарства та його права на отримання у встановленому законом порядку земельної ділянки у власність, оренду, користування для продовження такої діяльності.

Outcome: dismissed