Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що 29.06.2002 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції зареєстрував шлюб з відповідачкою. В шлюбі у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Причиною розірвання шлюбу стало те, що протягом останнього часу сторони як подружжя не проживають і не підтримують шлюбних стосунків. Шлюб існує формально. Подружжя неодноразово намагалось вирішити сімейні проблеми, однак позитивних результатів не досягли. На підставі наведеного, збереження сім"ї і подальше спільне проживання є неможливим, збереження сім"ї суперечить його інтересам та інтересам їхніх дітей. А тому, просив шлюб розірвати, дітей залишити на проживання з матір"ю. Позивач в судове засідання не з"явився, представник позивача попередньо подав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав, просив задоволити в повному обсязі (а.с.21). Відповідачка в судове засідання не з"явилася, попередньо подала до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнала в повному обсязі, просила розгляд справи проводити без її участі (а.с. 24). Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно повторного свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] виданого 26.02.2016 року, сторони 29.06.2002 року зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що складено актовий запис за № 721 (а.с.4). Від даного шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 5, 6). Позивач стверджує, що він перебуває у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою, вони не підтримують сімейних відносин, не ведуть спільного господарства. На думку позивача шлюб їх існує формально, миритися він не бажає, збереження шлюбу суперечить його інтересам. Тому такий шлюб зберігати не доцільно. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що оскільки, сторони не підтримують шлюбні відносини, їхній шлюб існує формально, а тому шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 29.06.2002 року в відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що складено актовий запис за № 721 слід розірвати. Що стосується позовної вимоги про залишення неповнолітнніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] після розірвання шлюбу на проживання з матір"ю, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Оскільки, [PERSON] , [INFO] на даний час виповнилось 16 років, то він вправі самостійно визначати своє місце проживання. У зв"язку з чим в задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити. Спору щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] немає, оскільки, з часу фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин, вона проживає з матір"ю. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112, 160 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed