Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про відшкодування в солідарному порядку матеріальної шкоди в розмірі 13996,28 грн. завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Ухвалою судді від 09.11.2020 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. В обґрунтування позову позивач вказав, що він є потерпілим від дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 23 липня 2017 року близько 22 години 20 хвилин винуватцем якої є відповідач [PERSON] . Так, [PERSON] , яка керувала автомобілем "Renault Kangoo", реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись на 123 км автодороги "Овруч - Малин -Кочерів", що по вул. Велика Лутовецька в селі Лутівка Радомишльського району Житомирської області, здійснила зіткнення із задньою частиною воза гужової повозки, яка під керуванням [PERSON] рухалась в попутному напрямку. Вказує, що він є власником возу та коня і внаслідок ДТП, йому завдана шкода, а саме пошкоджено воза чим завдано шкоди на 2000 грн. та кінь втратив здатність виконувати сільськогосподарські роботи, витрати на якого становили 11996,28 грн. і якого після ДТП він змушений був продати. Шкоду просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку. В судове засідання позивач та його представник з`явились, позовні вимоги підтримали з підстав зазначених у позовній заяві, надали суду пояснення. Відповідач [PERSON] та її представник подали до суду відзив на позовну заяву в якому зазначили, що до позовної заяви не долучено жодного доказу який доводить право власності позивача на коня та віз. Матеріальна шкода, яку заявляє позивач ніякими доказами не підтверджується. Відсутні докази причинно-наслідкового зв`язку витрат на лікування коня саме внаслідок ДТП. Також подали заяву про застосування строків позовної давності для звернення до суду. В судовому засіданні відповідач та її представник проти задоволення позову заперечили з підстав зазначених в поданому запереченні, надали суду пояснення. Відповідач ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» заявлені позовні вимоги не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позивач з часу ДТП в липні 2017 року до тепер із заявою про страхову виплату не звертався. На даний час сплив річний термін звернення для виплати страхового відшкодування, який є присічним, що у відповідності до ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є підставою для відмови у здійсненні страхової виплати. Просить застосувати позовну давність та проводити судовий розгляд справи без участі їх представника. Дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та покази свідків суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстава. Встановлено, що 23 липня 2017 року близько 22 години 20 хвилин, [PERSON] яка керувала автомобілем "Renault Kangoo", реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись на 123 км автодороги "Овруч - Малин - Кочерів", що по вул. Велика Лутовецька в селі Лутівка Радомишльського району Житомирської області, порушила правила дорожнього руху та здійснила зіткнення із задньою частиною гужової повозки, яка під керуванням [PERSON] рухалась в попутному напрямку. Внаслідок ДТП пасажир гужової повозки [PERSON] , отримала тілесні ушкодження середнього ступеню важкості. Органами досудового слідства дії [PERSON] кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України- як необережні дії, які виразились в порушенні Правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій [PERSON] ушкодження середнього ступеню важкості. Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 22.09.2020 року у справі № 289/1456/18, за клопотанням [PERSON] , її звільнено від кримінальної відповідальності за вчинене 23.07.2017 року кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження закрито, що є нереабілітуючою підставою. Враховуючи викладене, суд вважає доведеною, винуватість відповідача [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 23 липня 2017 року. Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може, зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Право на відшкодування шкоди, завданої майну фізичної та юридичної особи, має власник (ч. 3 ст. 386 ЦК України) та/або особа, яка має речове право на чуже майно (ст. 396 ЦК України). Згідно з частиною першою, другою статті 1166 ЦК України майнова шкода,завдана неправомірними діями майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Таким чином, відповідно до змісту вказаних норм матеріального права, єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювача. За зобов`язаннями, що виникають внаслідок заподіяння шкоди, притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе за одночасної наявності обов`язкових умов, якими є протиправна поведінка або бездіяльність, наявність дійсної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між діяннями та заподіянням такої шкоди, вина. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Необхідним є доведення, що саме протиправна поведінка є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки. Як зазначено в п.4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, яка її заподіяла, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Враховуючи вищевказані вимоги закону до суду із позовом про відшкодування шкоди має право звертатись власник пошкодженого чи знищеного майна. У відповідності до «Положення про ідентифікацію та реєстрацію коней» затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики України № 496 від 31.12.2004 п.п. 1.1.-1.4. дане Положення визначає порядок проведення ідентифікації і реєстрації коней. Положення є обов`язковим для виконання всіма фізичними особами, що є власниками коней . Ідентифікації і реєстрації підлягають усі коні, які перебувають, розводяться або утримуються на території України. Ідентифікація і реєстрація коней запроваджується в тому числі і з метою підтвердження права власності на коней. Згідно п.4 даного наказу визначено, що, починаючи з 1 січня 2007 року, переміщення коней з господарства в господарство, реалізація та забій тварин на м`ясо здійснюються за умови, що тварина ідентифікована та зареєстрована в установленому порядку та за наявності паспорта коня. В той же час позивачем не надано до суду паспорт коня, наявність якого згідно вимог законодавства є обов`язковим. Відповідно до ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд не приймає до уваги, як доказ права власності, надані позивачем розписки про придбання та продаж коня, якого не можливо ідентифікувати за відсутності паспорта. З цих же підстав не беруться до уваги покази свідків. На підтвердження майнових прав на віз, його вартості, обставин придбання позивачем не надано до суду жодного доказу. Наявність в господарстві позивача [PERSON] воза та коня на час ДТП не підтверджено і органами місцевого самоврядування чи ветеринарної служби. Аналізуючи надану як доказ до позовної заяви Ухвалу Брусилівського районного суду від 22.09.2020 у справі № 289/1456/18 про закриття кримінального провадження і звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності суд зазначає, що у даному кримінальному провадженні позивач не був визнаний потерпілим чи цивільним позивачем. Згідно встановлених судом обставин, відомості про належність коня та воза позивачу [PERSON] відсутні. На момент ДТП возом керувала інша особа. Таким чином дана ухвала жодним чином не доводить заявлені позовні вимоги, в частині належності майна та розміру завданих збитків. Відповідно до положень статей 103-106 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Відповідно до ч.2 статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Однак, позивачем не надано суду експертного товарознавчого дослідження по визначенню вартості матеріального збитку завданого гужовій повозці. Згідно ст. 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до ст.. 12 ЦПК України - кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог чинного законодавства. Враховуючи викладене, позивач будучи забезпечений в судовому засіданні допомогою фахівця у галузі права, не надав суду і у суду відсутні належні докази про власника гужової повозки, яка зазнала пошкоджень внаслідок ДТП, що сталась 23.07.2017 року за участі [PERSON] . Також у суду не надані належні докази розміру завданих збитків. Крім того, заявлений спосіб захисту є неналежним, оскільки законодавство України, чинне як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи, не передбачає солідарного обов`язку страховика та страхувальника щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року в справі №308/3162/15-ц. Заяв про уточнення позовних вимог та клопотань про проведення експертного визначення завданої шкоди, не зважаючи на роз`яснення суду щодо предмету доказування позивачем заявлено не було. При цьому суд звертає увагу, що позивач не позбавлений права повторно звернутись до суду з аналогічними вимогами з інших підстав, зібравши відповідні докази, які б доводили право власності на майно та розмір завданих збитків. Щодо заявлених відповідачем [PERSON] та ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія" заяв про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Враховуючи, що підстави для задоволення позову відсутні, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості, а не у зв`язку зі спливом позовної давності. На цьому зокрема наголосила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року по справі № 369/6892/15-ц. Суд, відповідно до ст. 141 ЦПК України, не стягує з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на сплату судового збору, оскільки позивачу повністю відмовлено в задоволенні позову.

Outcome: dismissed