Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON], згідно якого просить стягнути із відповідача на її користь грошовий борг в сумі 19524 грн. та судові витрати по справі. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що вона з вересня 2009 року по жовтень 2010 року за усною домовленістю з відповідачем, орендувала належне останньому приміщення магазину, що знаходиться по [ADDRESS]. 01.10.2010 року вона домовилася з відповідачем про купівлю цього приміщення за 134000 грн. і цього ж дня передала йому за письмовою розпискою 50000 грн. авансом, оскільки за словами [PERSON] на той час не були належним чином оформлені документи на право власності на приміщення. За домовленістю між ними повна сума вартості магазину за договором купівлі-продажу буде сплачена нею при нотаріальному посвідченні договору. Зазначила, що минав час, але у відповідача [PERSON], з його слів, не виходило з оформленням права власності на приміщення магазину, бо спір щодо нього вирішувався судом при поділі майна з колишньою дружиною, і за наполяганням [PERSON] в серпні 2011 року вона знову передала останньому, як додатковий аванс за проданий їй магазин, приміщенням якого вона продовжувала користуватись, ще 70000 грн. При цьому, відповідач наполягав на збільшенні ціни приміщення магазину до 144000 грн., посилаючись на зростання цін внаслідок інфляції, і вона змушена була передати за розпискою 70000 грн., повіривши [PERSON], що він найближчим часом забезпечить нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу приміщення магазину. Вказала на те, що в подальшому відповідач спочатку посилався на різні причини, що заважають йому мати належні документи на право власності на приміщення магазину та земельну ділянку, потім почав вимагати від неї та її чоловіка сплати орендної плати за користування магазином упродовж 2012 року, а на їхні заперечення і вимогу належним чином оформити договір купівлі-продажу приміщення магазину за умови, що вони вже заплатили 120000 грн., і готові доплатити 24000 грн., як залишок до обумовленої ціни приміщення магазину, 10 грудня 2012 року заявив, що продавати магазин і повертати отриманих від неї грошей не буде. З цього часу вона почала вимагати від відповідача повернення отриманих від неї авансом 120000 грн., але відповідач грошей не повертав у зв'язку з чим вона змушена була звертатись з позовом до суду. Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11.03.2014 року, що набрало чинності після розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області 24.04.2014 року, з [PERSON] на її користь стягнуто 120000 грн. грошового боргу та 1200 грн. судових витрат. За її заявою відділом ДВС Царичанського РУЮ за поданим нею виконавчим листом відкрите виконавче провадження щодо стягнення з [PERSON] на її користь зазначеної вище суми, але останній добровільно борг не погашає і державною виконавчою службою розпочата процедура примусового стягнення богу шляхом звернення стягнення на майно. Вказує, що несвоєчасним поверненням боргу, крім моральної шкоди, їй спричинена суттєва майнова шкода в зв"язку з інфляцією. Моментом пред"явлення вимоги боржнику вона вважає строк 17 грудня 2012 року, коли [PERSON] відмовився продавати приміщення магазину, а вона стала вимагати від нього повернення суми авансу в розмірі 120000 грн. Станом на 01.06.2014 року час прострочення виконання грошового зобов"язання [PERSON] складає один рік і п'ять місяців, і загальна сума боргу з урахуванням індексу інфляції за 2013 рік та 5 місяців поточного року та з урахуванням 3% річних як штрафних санкцій, встановлених ст.625 ЦК України, згідно її розрахунку складає 139524 грн., в тому числі за індексом інфляції - 14424 грн., 3% річних - 5100 грн. З урахуванням тієї обставини, що із зазначеної вище суми рішенням суду вже стягнуто з відповідача 120000 грн., вважає за необхідне клопотати перед судом про стягнення з останнього залишку з суми боргу в розмірі 19524 грн., у зв"язку з чим вона і звернулася з даним позовом до суду. В подальшому позивач [PERSON] звернулася із заявою про збільшення позовних вимог, згідно якої просить в зв"язку з перебігом 3-х місяців з часу (до 31.08.2014 року), який було зазначено в попередньому розрахунку і в зв"язку з ростом показника інфляції за цей час на 2,2%, збільшенням суми грошового боргу і за рахунок щомісячних 0,25% штрафних за несвоєчасне повернення боргу, загалом збільшити суму її позовних вимог на 3540 грн. (з яких збільшення боргу за рахунок інфляції упродовж червня, липня та серпня 2014 року становить 2640 грн. та за рахунок 0,75% від суми основного боргу штрафних 900 грн.), а тому сума позовних вимог після збільшення їх розміру складає 23064 грн.(19524 грн. + 3540 грн. = 23064 грн.), яку вона і просить стягнути з відповідача на її користь. В судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON] заявлені та збільшені позовні вимоги позивача [PERSON] підтримав повністю і просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення проти заявлених позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову в зв'язку з безпідставністю та необгрунтованістю позовних вимог, посилаючись на те, що між ним та позивачкою не було укладено договору про грошове зобов'язання, а мала місце лише сплата авансу, а тому ч.2 ст. 625 ЦК України в даному випадку застосуванню не підлягає. Суд, перевіривши повноваження представника позивача на ведення справи від імені позивача, з`ясувавши правові позиції сторін, встановивши наявність для того законних підстав, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача: 3564 грн. 00 коп. - втрат від інфляції, 1264 грн. 80 коп. - трьох процентів річних від простроченої суми, а разом 4828 грн. 80 коп., а також понесених позивачем судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог. В іншій частині позовних вимог слід відмовити за недоведеністю. При цьому суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Приписами ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2014 року в цивільній справі №187/80/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошового боргу, з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] вже стягнуто на виконання його зобов'язання, пов'язаного з недійсністю договору купівлі-продажу належного йому приміщення магазину, розташованого за адресою: [ADDRESS] суму в розмірі 120000 грн. Дане рішення суду набрало законної сили 24 квітня 2014 року (а.с.7-9). Вказана сума визнається і не оспорюється сторонами по справі. Сторонами в судовому засіданні визнано, що 16 вересня 2014 року відповідач передав прозивачеві 120000,00 грн. на виконання рішення суду. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як встановлено рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2014 року у відносинах між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] мала місце сплата авансу, зобов'язання повернути який в розмірі 120000,00 гривень було покладено на відповідача згідно вказаного рішення. Таке рішення набрало законної сили 24.04.2014 року (а.с.9), а тому суд прийшов до висновку, що грошове зобов'язання в сумі 120000,00 грн. підлягало виконанню на користь позивача добровільно чи в примусовому порядку [PERSON] з 24.04.2014 року. За таких обставин приписи ст. 625 ЦК України підлягають застосуванню щодо правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем, починаючи саме з 24 квітня 2014 року. Не виходячи за межі предмету позову, беручи до уваги надані позивачем розрахунки на підставі даних про індекси інфляції в Україні (а.с. 11, 32), суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню: 3564 грн. 00 коп. - втрат від інфляції, 1264 грн. 80 коп. - трьох процентів річних від простроченої суми, а разом 4828 грн. 80 коп. за період з 24.04.2014 року по 31.08.2014 року. В іншій частині позовних вимог слід відмовити за недоведеністю. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд,

Outcome: partial