Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

У жовтні 2013 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання осіб таким, що втратили право користування житловим будинком. Свої позовні вимоги обгрунтуваd тим, що він на підставі договору дарування від 19.07. 2007 року є власником будинку [ADDRESS] У вказаному будинку до червня 2012 року мешкала зі своїми дітьми та була зареєстрована відповідачка. У 31 травня 2012 року відповідачка разом зі своїми дітьми добровільно залишила будинок, однак з реєстрації не була знята. Просив суд на підставі 71 ЖК України та ст. 405 ЦК України визнати відповідачку та її дітей такими, що втратили право користування житловим будинком. Позивач у судове засідання не з"явився, однак в матеріалах справи є його письмова заява, в якій він просить справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги він підтримує повністю. Відповідачка у судове засідання не з"явилась, незважаючи на те, що належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Представник третьої особи у судове засідання не з"явився, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про місце та час розгляду справи. Судом установлено, що він на підставі договору дарування від 19.07. 2007 року є власником будинку [ADDRESS] У вказаному будинку до червня 2012 року мешкала зі своїми дітьми та була зареєстрована відповідачка. [PERSON] з дітьми сином [PERSON] та донькою [PERSON] 20 жовтня 2005 року були зареєстровані в належному [PERSON] житловому будинку. [PERSON] з сином [PERSON] та донькою [PERSON] проживали у будинку позивача до 31 травня 2012 року, а після розірвання шлюбу з їх дітьми покинула житловий будинок і проживають в м. Біла Церква, знятись з реєстрації в його будинку відмовляється. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого осмобистого немайнового або майгнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зорема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов"язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов"язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред"явивши разом з тим одну із таких вимог; 1)про ппозбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України, члени сім"ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до п. 39 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року члени сім"ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК ). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім"ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи зповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім"ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім"ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71.72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Відповідно до висновку Кам"янської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування, щодо визнання втраченим права на користування житлом від 28 березня 2014 року, орган опіки та піклування не заперечує щодо визнання втраченим права на користування житлом відповідачів по даній справі. Таким чином, оскільки [PERSON] з неопнолітніми дітьми відсутня без поважних причин понад один рік у спірному будинку, то суд вважає, що вона і її діти втратили право на користування цим будинком. Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України суд вважає, що відповідачка не довела ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх заперечень.

Outcome: approved