Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

Позивачка звернулася у Виноградівський районний суд із зазначеною позовною заявою, яка мотивована тим, між ними був укладений 28.07.2007р. у РАЦСі Виноградівського районного управління юстиції за актовим записом №112, від якого у подружжя народилось синів: [PERSON]- [INFO] та [PERSON]- [INFO] Заявлені вимоги мотивовані тим, що сторони не зійшлися характерами, між ними часто виникають сварки та різні суперечки. Відповідач перестав забезпечувати утримання їх дітей та допомагати позивачці по їх утриманню, усунувся від виховання дітей, сторони не проживають разом, не ведуть спільне господарство та не підтримують шлюбні відносини, що призвело до розпаду сім»ї, у зв»язку з чим позивачка просить шлюб із відповідачем розірвати. Позивачка також просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей по 1.500,00 грн. щомісячно на кожну дитину, оскільки відповідач є працездатний, працює за кордоном, де отримує заробіток, він інших утриманців не має і добровільно надавати допомогу позивачці не бажає надавати, сама позивачка ніде не працює та не може забезпечити належне утримання дітей, а відтак позивачка, окрім аліментів на дітей, просить суд стягнути з відповідача аліменти і на її утримання в розмірі в розмірі 1.500,00 грн. до досягнення сином [PERSON]- [INFO]. трьохрічного віку. Окрім того, позивачка просить суд надати їй дозвіл на виїзд за кордон їх дітей без згоди батька, оскільки діти проживають разом з нею, з метою забезпечення належного формування їх світогляду та покращення стану їх здоров»я вона має намір періодично вивозити дітей за кордон до Угорщини, Австрії, Польщі, Румунії та Словаччини, а відповідач для оформлення необхідних документів на виїзд дітей за кордон до нотаріуса не з»являється та добровільно згоду не бажає надати. В судове засідання позивачка та її представник [PERSON] не з»явилась, проте 30.01.2017р. подали до суду заяву, в якій позовні вимоги просили задоволити повністю з підстав, наведених у позовній заяві, а справу розглянути у їх відсутності. В судове засідання відповідач та його представник В.І.Попович також не з»явились, проте 30.01.2017р. подали до суду заяву, в якій позовні вимоги вимоги визнали частково, а справу просили розглянути у їх відсутності. В обґрунтування своїх заперечень відповідач (письмове заперечення від 02.02.2017р. долучене до матеріалів справи), зокрема вказав, що вимоги позивачки про розірвання їх шлюбу визнає та не заперечує проти їх задоволення; вимоги щодо стягнення аліментів на дітей визнає частково- в розмірі по 1.000,00 грн. на кожну дитину; вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дружини не визнає в повному обсязі, оскільки на даний час він не має змоги утримувати і позивачку; також не визнає відповідач в повному обсязі і вимоги позивачки щодо надання дозволу на виїзд за кордон їх дітей, оскільки така вимога не відповідає інтересам дітей, є недоведеною, позивачка не вказала конкретну державу, до якої бажає вивезти дітей, не вказала конкретний період, також позивачка приховала наявність нотаріально-посвідчених дозволів від 01.07.2014р. на поїздки сина [PERSON] в Угорщину до 01.07.2017р. та від 27.07.20115р. на поїздки до Австрії сина [PERSON] до 27.07.2018р. Представник органу опіки та піклування Виноградівської РДА також в судове засідання не з»явилась, проте 31.01.2017р. подала до суду заяву, в якій позовні вимоги позивачки визнала повнстю, а справу просила розглянути у її відсутності. Одночасно із заявою надала Висновок органу опіки та піклування від 26.01.2017р. щодо доцільності надання позивачці дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей1 без дозволу батька. Отже, вивчивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв"язку, суд приходить до наступного. Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950р. гарантовано, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов»язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10,11,59,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст.112 СК України суд з"ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розлучення, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя сторін. В судовому засіданні достовірними та належними доказами встановлено, що між сторонами був укладений шлюб 28.07.2007р. у РАЦСі Виноградівського районного управління юстиції за актовим записом №112, від якого у подружжя народилось двоє синів: [PERSON]- [INFO] та [PERSON]- [INFO] З матеріалів справи вбачається, що сторони не зійшлися характерами, між ними часто виникають сварки та різні суперечки, сторони не проживають разом, не ведуть спільне господарство та не підтримують шлюбні відносини, що призвело до розпаду сім»ї, у зв»язку з чим позивачка просить шлюб із відповідачем розірвати. Відповідно до вимог ст.112 СК України суд з"ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розлучення, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя сторін. Ці вимоги закону узгоджуються та доповнюються нормами п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998р. №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю» із наступними змінами встановлено, що проголошена Конституцією України охорона сім»ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх сім»ї стали неможливим. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно і всебічно з»ясовувати фактичні взаємини подружжя, мотиви та причини розлучення, забезпечувати участь у засіданні, як правило, обох сторін, уживати заходів до примирення подружжя. Рішення суду про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам законності та обґрунтованості. При цьому законність і обґрунтованість рішення визначається не тільки дотриманням судом норм процесуального права при розгляді цивільних справ, а й виконанням судом вимог матеріального права, що регулює правовідносини сторін, а саме особисті немайнові права та обов»язки подружжя. Суд виходить з того, що відповідно до вимог ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік за змістом ст.55 СК України зобов»язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім»ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов»язаний утверджувати в сім»ї повагу до матері. Дружина зобов»язана утверджувати в сім»ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім»ї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3,4 ст.56 СК України). На підставі наведеного, з урахуванням особливого характеру сімейних відносин та їх об»єктивну недоступність для оточуючих, беручи до уваги, що позивачка втратила почуття любові до відповідача і категорично заперечує проти збереження їх сім»ї та наполягає на розлученні, а відтак суд не може покласти обов»язок збереження сім»ї сторін на позивачку при наявності її категоричного запереченні цього. Отже, з"ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу- сторони фактично проживають окремо, взявши до уваги наявність у сторін неповнолітніх дітей та обставини життя подружжя, суд встановив справжнє прагнення позивачки до розірвання шлюбу, а відтак приходить до переконання, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження їх шлюбу не суперечить інтересам сторін, після цього не будуть порушені їх особисті та майнові права, а також права та інтереси неповнолітніх дітей, у зв"язку із чим даний позов в цій частині підлягає задоволенню в повному ообсязі. Окрім позовних вимог щодо розлучення позивачка просить суд також вирішити її вимоги і щодо стягнення з відповідача і аліменти на утримання їх дітей в розмірі по 1.500,00 грн. на кожну дитину до досягнення ними повноліття, оскільки відповідач є молодий по віку, працездатний та здоровий, інших утриманців, окрім він не має, він працює за кордоном, де отримує заробіток. Також, окрім аліментів на дітей, позивачка просить суд стягнути з відповідача аліменти і на її утримання в розмірі в розмірі 1.500,00 грн. до досягнення сином [PERSON]- [INFO]. трьохрічного віку. Так, з матеріалів справи встановлено, що неповнолітні діти сторін, проживають разом з позивачкою та знаходиться на її повному утриманні, відповідач участі у вихованні та утриманні дітей не приймає, додаткових витрат, пов»язаних із вихованням дітей, він не несе і добровільно кошти на їх утриманні не надає. Згідно до вимог ст.180 СК України, батьки зобов"язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду, як випливає із змісту ст.181 ч.3 СК України, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів (ч.ч.1-2 ст.182 цього-ж Кодексу), суд має враховувати стан здоров»я та матеріальне становище дитини, стан здоров»я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, а також інші обставини, що мають істотне значення для справи. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу. Зокрема, якщо суд встановить, що той з батьків, з кого стягуються аліменти, є інвалідом 1,11,111 групи, він повинен враховувати цю обставину для зменшення їх розміру. Крім цього, закон виходить з того, що суд має також враховувати наявність у платника аліментів інших дітей, батьків, яких згідно з нормами, закріпленими СК України, він зобов»язаний утримувати. Відповідач, як встановлено у суді, на даний час не бере участі у вихованні та матеріальному забезпеченні своїх дітей, в добровільному порядку надавати допомогу не бажає, інших утриманців, крім дітей, у нього не має, відповідач, постійного місця роботи не має, а позивачка ніде не працює та не має стабільного заробітку. Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги про стягнення аліментів заявлена позивачкою з урахуванням фактичних потреб дитини, фінансових та матеріальних можливостей їх батька, а також передбаченого ст.182 СК України мінімального розміру аліментів на одну дитину, який не може бути менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а відтак суд вважає позов в цій частині обґрунтований і такий, підлягає до частково задоволення, а саме в розмірі по 1.000,00 грн. на кожну дитину. Такі висновки суду узгоджуються і з нормами ст.51 Конституції України, згідно якої батьки зобов»язані утримувати дітей до їх повноліття. За цих обставин, відповідно до конституційного принципу верховенства права, суд має право присудити з відповідачки аліменти, зважаючи на реальні потреби дитини. При цьому суд виходить з того, що відповідно до вимог Закону України «Про державний бюджет України» (ст.7) установлено у 2016 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2016 року - 1330 гривень, з 1 травня - 1399 гривень, з 1 грудня - 1544 гривень. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину відповідно до вимог ч.2 ст.182 СК України не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи вимоги позивачки щодо стягнення аліментів на її утримання суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст.75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Встановлено, що у позивачки на утриманні та вихованні знаходяться неповнолітні діти [PERSON]- [INFO] та [PERSON]- [INFO], які проживають разом з позивачкою та перебувають на її повному утриманні, а відтак позивачка має право на звернення до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років. Разом з тим, суд вважає, що позивачкою в порядку ст.ст.11,60 ЦПК України дану позовну вимогу не доведено належними та достовірними доказами, оскільки до позовної заяви не додано жодного належного і допустимого доказу на підтвердження підставності даної позовної вимоги. Матеріалами справи встановлено, що на даний час відповідач, не маючи постійного місця роботи, офіційно ніде не працює, періодично виїжджає на сезонні заробітки за кордон. Окрім того, внаслідок розлучення, відповідач залишився без облаштованого житла, а відтак на даний час не має змоги надавати матеріальну допомогу дружині. Між тим, відповідно до ст.84 ч.4 СК України право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надати матеріальну допомогу. Отже, встановивши в судовому засіданні, що відповідач на даний час не має змоги надавати позивачці утримання до досягнення їх молодшим сином трьохрічного віку, тому суд вважає за необхідне відмовити позивачці в задоволенні даної вимоги щодо стягнення аліментів на її утримання. Суд, вирішуючи вимогу позивачки про надання дозволу на виїзд за кордон дітей без згоди батька, приходить до наступного. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами 7, 8 ст.7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Отже, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ради України 27.02.1991р. передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції ООН). Згідно із ч.1 ст.9 Конвенції ООН про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959р. дитина для повного і гармонійного розвитку його особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, виховуватися своїми батьками та під їх відповідальністю та в будь-якому випадку в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Ці вимоги закону кореспондуються та доповнюються з вимогами ст.157 СК України, згідно якої питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами), виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Відповідно до пп. 1 п.4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка просить суд надати їй дозвіл на виїзд за кордон їх дітей: сина [PERSON] - [INFO] та сина [PERSON] - [INFO], а саме до Австрії, Польщі, Румунії, Словаччини та Угорщини терміном на 3 (три) роки без згоди та супроводу їх батька [PERSON]. А отже, суд вважає, що дана вимога не підлягає до задоволення, так як надання дозволу на виїзд дитини за кордон тривалістю у 3 роки, без визначення конкретної країни і конкретного часового проміжку, не відповідає вимогам ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку в супроводі одного з батьків та суперечать змісту положень СК України; оскільки позивачкою не заявляється вимога про встановлення разового часового проміжку, а надання судом дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька порушує рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. Так, заявляючи вимогу про надання їй дозволу на виїзд до Австрії, Польщі, Румунії, Словаччини та Угорщини терміном на 3 (три) роки без згоди та супроводу їх батька [PERSON], позивачка не визначилася з правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька, не зазначила конкретної країни, до якої дозволяється виїзд дітей без згоди батька; не врахувала визначеної ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, і те, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дітей за кордон без згоди батька суперечить положенням ст.ст.141,153,157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків стосовно виховання дитини, чим фактично позбавив батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. В підтвердження висновку суду з приводу заявленої вимоги суд також посилається і на дані, які містяться у взаємних нотаріально-посвідчених дозволах (заяв) від 01.07.2014р. на поїздки до Угорщини сину [PERSON] до 01.07.2017р., і заяви від 27.07.2015р. на поїздки до Австрії і Угорщини сину [PERSON] до 27.07.2018р., в якими вже визначена нотаріально посвідчена згода відповідача на виїзд дітей за кордон без його супроводу із зазначенням у них держави прямування та відповідного часового проміжку перебування дітей у цій державі. При цьому суд зазначає, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними (ст.313 ЦК України) За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду, а відтак чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. Отже, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дітей за кордон без згоди батька (про що саме позивачка і просить у своєму позову) без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування суперечить положенням чинного законодавства. Представник органу опіки та піклування Виноградівської РДА у своїй заяві від 31.01.2017р. позовні вимоги позивачки визнала повністю, в підтвердження своєї позиції надала Висновок органу опіки та піклування від 26.01.2017р. щодо доцільності надання позивачці дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей1 без дозволу батька, проте суд не може погодитись з такими доводами відповідача, оскільки вони не узгоджуються та спростовуються сукупністю інших беззаперечних доказів у справі. Так, даний висновок не можна розглядати як безспірний доказ, оскільки він має оцінюватися судом нарівні з іншими доказами за загальними правилами оцінки доказів, при цьому, важливим є те, що письмові докази в процесі дослідження перевіряються за допомогою інших засобів доказування: поясненнями сторін, показаннями свідків, висновками експертів. Окрім того, поза увагою органу опіки та піклування Виноградівської РДА при винесені даного Висновку залишилась та обставина, що між сторонами наявні взаємні нотаріально-посвідчені дозвіл від 01.07.2014р. на поїздки до Угорщини сину [PERSON] до 01.07.2017р., і заява від 27.07.2015р. на поїздки до Австрії і Угорщини сину [PERSON] до 27.07.2018р., якими вже визначена нотаріально посвідчена згода відповідача на виїзд дітей за кордон без його супроводу із зазначенням у них держави прямування та відповідного часового проміжку перебування дітей у цій державі. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які фактичні дані, в тому числі і висновок експерта (ст.66 цього Кодексу), на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, відповідно до положень ст.212 цього Кодексу, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, крім цього, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності. Позивачка також просила суд вирішити питання щодо залишення їй після розірвання шлюбу шлюбного прізвища «[PERSON]». У відповідності до вимог ст.28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов»язків і здійснює їх під своїм іменем. Ім»я фізичної особи, яка є громадянином України, складається з прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із Закону, звичаю національної меншини, до якої вона належить. Зокрема, Законом України №2398-У1 «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», який набув чинності 27.07.2010р., внесено зміни до ст.235 ЦК України, а саме було доповнено частиною другою, згідно якої у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час реєстрації шлюбу, що розривається. Статтею 295 цього-ж Кодексу передбачено, що прізвище фізичної особи може бути змінене у разі реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу або визнання його недійсним. Сімейним Кодексом України (ст.113) передбачено також, що особа, яка змінила своє прізвище у зв»язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Витрати по справі, які понесла позивачка, слід стягнути з відповідача, оскільки відповідно до вимог ст.88 ч.1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. В даному випадку 551,21 грн. судового збору за позовні вимоги щодо стягнення аліментів та 551,21 грн. судового збору за надання дозволу на виїзд дітей за кордон. Суд вважає, що 551,21 грн. судового збору, що стосується позовних вимог щодо розірвання шлюбу та судового збору в розмірі 367,48 грн. пропорційно до частково задоволеної позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дітей (по 1000,00 грн. на кожну дитину, що становить 2\\3 частини заявленої вимоги)- слід стягнути з відповідача. Відносно судових витрат в частині заявлених вимог, в задоволенні яких суд відмовив, зокрема у в частині стягнення аліментів на утриманні дружини та надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька, то такі віднести за рахунок позивачки. На підставі викладеного відповідно до вимог ст.ст.28,235,295 ЦК України, ст.ст.7,24,55,56,112,141,153,157,182,184 СК України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та

Outcome: partial