Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

В Зіньківському районному суді Полтавської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] , адреса проживання: [ADDRESS] до державного нотаріуса Герасименко Людмили Василівни Зіньківської державної нотаріальної контори, місце знаходження: м.Зіньків, вул.Дзержинського, 117, Полтавської області, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області, місце знаходження: м.Полтава, вул.Соборності, 45 про визнання бездіяльності Зіньківської державної нотаріальної контори. Суд, зачитавши заяву позивача, яка підтримала позовні вимоги, відповідача, яка невихнала позовні вимоги та третьої особи без самостійних вимог та дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку. Як передбачено ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно зі ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов"язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов"язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов"язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз"яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов"язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов"язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України, встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов"язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов"язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов"язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об"єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України. Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. У ст. 8 Конституції України зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Згідно зі ст. 41 Конституції України, «кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є недоторканим…». Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від18.12.2009року №14«Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. В судовому засіданні було встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , помер [PERSON] - батьки позивача, [PERSON] . Внаслідок вищенаведоного відкрилася спадщина, до складу якої відповідно ст. 1218 ЦК України увійшли всі права та обов`язки, що належали спадкодавцям на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок їх смерті. [PERSON] [INFO] , є донькою спадкодавців [PERSON] та [PERSON] , на час відкриття спадщини досягла встановленого законом пенсійного віку та в силу положень про абз.17 ст. 1 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» належить до непрацездатних осіб, у зв`язку з чим має право на обов`язкову частку у спадщині [PERSON] та [PERSON] .. 28.10.2011 року позивач подала до Опішнянської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини [PERSON] , а 16.10.2012 року - заяву про прийняття спадщини [PERSON] , тобто у строки передбачені ЦК України, спадкові справи № 53468975 та № 51841177, а також надала всі необхідні документи. 16.02.2016 року позивач рекомендованим листом направила дві заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину до Зіньківської державної нотаріальної контори. У 2017 році [PERSON] звернулася до Головного територіального управління юстиції у Полтавській області та просила надати інформацію на якій підставі їй не видається свідоцтво про правова спадщину за законом. Своєю відповіддю від 17.08.2017 № К-934/2П/02/5731 Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області надало інформацію, що Відповідно до Наказу Мінінстерства юстиції України від 05.10.2015 року № 1890/9 «Про ліквідацію Опішнянської державної нотаріальної контори» справи були передані на зберігання до Полтавського обласного державного нотаріального архіву. Позивач в своїй позовній заяві вказує, що по теперішній час свідоцтва про право на спадщину за законом так і не отримано. Відповідно до рішення Зіньківського районного суду Полтавської області по цивільній справі №530/1095/17 від 26.12.2017 року встановлено, що не оспорюється сторонами 08.02.1996 року [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений секретарем виконкому Ткаленко Т.Ф. Артелярщинської сільської ради. Даним заповітом [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла половину належного їй будинку, майна, а також земельний пай що знаходиться в коллективному сільськогосподарському підприємстві імені Ватутіна своїм рідним дітям: [PERSON] , що проживає в Приморському краї м.Находка, [PERSON] , що проживає в м.Зіньків, [PERSON] , що проживає в [ADDRESS] . 09.03.2006 року [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений секретарем Артелярщинської сільської ради Визір О.М.. Даним заповітом [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла належний їй будинок з господарськими будівлями, земельний та майновий паї заповідає онукові [PERSON] , що проживає в [ADDRESS] (спадкова справа №157/2011). 08.02.1996 року [PERSON] склав заповіт, який був посвідчений секретарем виконкому Ткаленко Т.Ф. Артелярщинської сільської ради. Даним заповітом [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла половину належного їй будинку, майна, а також земельний пай що знаходиться в коллективному сільськогосподарському підприємстві імені Ватутіна своїм рідним дітям: [PERSON] , що проживає в Приморському краї м.Находка, [PERSON] , що проживає в м.Зіньків, [PERSON] , що проживає в [ADDRESS] (спадкова справи №169/2012). 09.03.2006 року [PERSON] склав заповіт заповіт, який був посвідчений секретарем Артелярщинської сільської ради Визір О.М.. Даним заповітом [PERSON] на випадок своєї смерті заповів належний йому будинок з господарськими будівлями, земельний та майновий паї заповідає онукові [PERSON] , що проживає в [ADDRESS] ( спадкова справа №169/2012). Згідно свідоцтва № 39 на право особистої власності на жилий будинок від 20 грудня 1988 року, виданого на підставі рішення виконкому Дейкалівської сільської Ради народних депутатів № 24 від 14.07.1988 р. спірний житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] , дійсно належав колгоспному двору, головою якого був [PERSON] , на праві особистої власності. Підтвердженням належності спірного будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є записи погосподарської книги № 1, особовий рахунок [NUMBER] за 1986-1990 роки виконавчого комітету сільської ради, де членами господарства зазначені [PERSON] , як голова сім`ї, та [PERSON] - його дружина ( спадкова справа №169/2012). 26 березня 2014 року держаним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори Герасименко Л.В. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 2/3 частин земельної ділянки загальним розміром 4,0404 га, розташованої на території Артелярщинської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала померлому [PERSON] на підставі державного акта серії ІІ-ПЛ № 022710, виданого 30 березня 2001 року Зіньківською райдержадміністрацією Полтавської області та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 78 ( спадкова справа №169/2012). 27 жовтня 2015 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 2/3 частин земельної ділянки загальним розміром 4,0399 га, розташованої на території Артелярщинської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала померлій [PERSON] на підставі державного акта серії ІІ- ПЛ № 022710, виданого 30 березня 2001 року Зіньківською райдержадміністрацією Полтавської області та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 79 ( спадкова справа №157/2011). Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка). Позивач [PERSON] [INFO] , є дочкою спадкодавців [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , померлого [INFO] , на час відкриття спадщини досягла встановленого законом пенсійного віку та в силу положень абз. 17 ст. 1 Закону України «Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування» належить до непрацездатних осіб, у зв"язку з чим має право на обов`язкову частку у спадщині [PERSON] та [PERSON] .. 28 жовтня 2011 року [PERSON] подала до Опішнянської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини [PERSON] , а 16 жовтня 2012 року заяву про прийняття спадщини [PERSON] , тобто у строки, встановлені ч. 1 ст. 1270 ЦК України, вчинила визначені ст.ст. 1268, 1269 ЦК України дії для здійснення права на спадкування. Відповідно до копії спадкової справи №169/2012, на майно померлого [INFO] [PERSON] до Опішнянської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини подано: 2 жовтня 2012 року [PERSON] , 16.16.2012 року [PERSON] , 21.12.2012 року до Опішнянської державної нотаріальної контори подано заяву про відмову від прийняття спадщини [PERSON] . У відповідно до копії спадкової справи №157/2011, на майно померлої [INFO] [PERSON] до Опішнянської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини подано: 30.04.2015 року [PERSON] , 28.10.2011 року [PERSON] , 14.10.2011 року [PERSON] , 24.01.2012 року [PERSON] .. Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. На звернення позивача, [PERSON] на майно померлого [INFO] [PERSON] до Опішнянської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину відповідно до копії спадкової справи №169/2012 їй було повідомлено, що вона має право звернутися до Зіньківської державної нотаріальної контори щоб вирішити питання про видачу свідоцтва про видачу свідоцтв про спадщину. Її частка у спадщині залишається відкритою. Всі документи вона має оформляти самостійно. Дане повідомлення [PERSON] отримала 07.02.2014 року . Також на звернення позивача, [PERSON] на майно померлої [INFO] [PERSON] до Опішнянської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину відповідно до копії спадкової справи №157/2011 їй було повідомлено, що вона має право звернутися до Зіньківської державної нотаріальної контори щоб вирішити питання про видачу свідоцтва про видачу свідоцтв про спадщину. Її частка у спадщині залишається відкритою. Всі документи вона має оформляти самостійно. Дане повідомлення [PERSON] отримала. [PERSON] відмовилася від спадщини свого батька [PERSON] подавши тільки 21.12.2012 року до Опішнянської державної нотаріальної контори подано заяву про відмову від прийняття спадщини, тобто в строк, який перевищує 6 місяців з дня відкриття спадщини. Під час дослідження матеріалів цивільної справи №530/1095/17 та спадкових справ №157/2011 та №169/2012 встановлено, що Опішнянською державною нотаріальною конторою, Зіньківською державною нотаріальною конторою та приватними нотаріусами Зіньківського районного нотаріального округу постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій позивачу [PERSON] - не видавалася. Таким чином, успадкувати спадщину і належним чином зареєструвати належне померлим [PERSON] та [PERSON] майно позивач має у нотаріуса Зіньківського районного нотаріального округу. Згідно повідомлень направлених позивачу відповідачем вказано, що для отримання свідоцтв про право на спадщину за законом на частини земельних ділянок після померлих [PERSON] та [PERSON] позивачу [PERSON] пропонується з`явитися до Зіньківської державної нотаріальної контори Полтавської області вказано дати та час за адресою: м. Зіньків вул.Дроздівська. буд . № 117 (попередня назва вулиці - «Дзержинська»). При собі мати паспорт, реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб- платників податків, пенсійне посвідчення та грошові кошти, які складають: 18.00 гри. за нотаріальну бланку; 51.00 гри. -за витяг із Спадкового реєстру: 140.00 гри. за надання інформації нотаріусами з Державного реєстру речових прав; 766.00 грн. послуги нотаріуса згідно тарифів; 34.00 грн. державне мито: 210.00 грн. - адміністративний збір за проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень. Таку ж саму суму необхідно буде сплатити за друге свідоцтво. Аналогіні повідомлення було направлено позивачу [PERSON] 21.12.2012 року, 29.01.2014 року.12.12.2014 року.04.09.2019 року, 11.03.2020 року, 31.03.2020 року.01.042020 року (а.с.126,130-140) Також в судовому засідані було встановлено, що станом подачі позовної заяви [PERSON] не оплатила послуги за нотаріальні дії, про що вказує в своєму пояснені відповідач (а.с.130-131). В зв`язку з викладеним, суд наголошує, та вказує позивачу [PERSON] про необхідність припинити зловживати своїми правами відповідно до ст. 44 ЦПК України та роз`ясняє що по цивільній справі за заявою [PERSON] №530/1095/17 від 26.12.2017 року було встановлено, що вона також не не оплатила послуги за нотаріальні дії,а звернулася до суду. Станом на час розгляду цивільної справи №530/44/20 відповідачем надано копії свідоцтва про право на спадщину за законом, які видані [PERSON] від 14.05.2020 року. Позивачем, [PERSON] не надано доказів відповідно до ст. 81 ЦПК України того, щоб визнати бездіяльність Зіньківської державної нотаріальної контори в особі державного нотаріуса Герасименко Людмили Василівни. В судовому засідані було встановлено, що станом на дату подачі позовної заяви [PERSON] не оплатила послуги за нотаріальні дії. Таких доказів, відповідно до ст.83 ЦПК України позивачем не надано. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed