Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18.03.2011 року, від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. 21.11.2015 року відповідачка залишила сім»ю і до цього часу за місцем проживання не з»являлася. Наприкінці 2015 року відповідачка декілька разів вийшла на зв»язок шляхом Скайп-зв»яку, під час якого не повідомила про своє місцезнаходження та відмовилася повернутися до сім»ї. З часу від»їзду відповідачки дитиною займається виключно позивач, повністю опікується ним, займається його утриманням та вихованням. Крім того, позивач має своє житло, має постійне місце роботи, позитивно характеризується, має можливість забезпечити гармонійний та всебічний розвиток дитини. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить розірвати шлюб між сторонами та визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з батьком [PERSON] Відповідачка [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до позивача [PERSON] про визначення місця проживання дитини та усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, мотивуючи свої вимоги тим, що після укладення шлюбу сторони проживали разом, однак внаслідок значного погіршення стосунків з жовтня 2015 року вони почали проживати окремо. Внаслідок створення позивачем неможливих умов для спільного проживання, відповідачка вимушена була покинути сім»ю та переїхати для проживання до своїх батьків в м. Мантурово Російської Федерації, оскільки власного житла вона у м. Києві не мала. Так як позивач не надав згоду на виїзд дитини за межі України, відповідачка вимушена була виїхати самостійно, залишивши дитину у м. Києві. Однак, до цього часу позивач перешкоджає їй бачитись з дитиною, спілкуватися з ним по телефону, останній раз вона отримувала інформацію про дитину в грудні 2015 року. Але відповідачка заперечує проти того, щоб син проживав разом з батьком, оскільки дитина має з нею дуже тісний емоційний зв»язок, син постійно знаходився поряд з нею, вона займалася його вихованням, доглядом. Вона забезпечена житлом, має дохід, а тому зможе забезпечити сину належні умови для проживання. Оскільки на даний час відповідачка проживає окремо від сина, а позивач не дає їй можливість спілкуватися з сином, то вона вважає, що такі перешкоди з боку позивача повинні бути усунуті. На підставі викладеного позивачка за зустрічним позовом звертається до суду, в якому просить визначити місце проживання дитини [PERSON] разом з матір»ю, а також усунути перешкоди у вихованні та спілкуванні матері з дитиною шляхом зобов»язання відповідача надати їй можливість спілкуватися з сином по телефону, скайпу або особисто щоденно. На початку судового розгляду позивач [PERSON] повністю підтримав свої позовні вимоги, заперечував проти задоволення зустрічного позову. При цьому зазначив, що відповідачка покинула сім»ю, виїхала проживати до Росії, де на даний час чекає дитину від іншого чоловіка, повертатися до сім»ї наміру не має, а тому він вважає, що дитина повинна проживати разом з ним. У подальшому позивач у судове засідання не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивача, за наявних у справі матеріалів. Представник позивача у судовому засіданні повністю підтримала пояснення позивача, а також позовні вимоги, заперечувала проти задоволення зустрічного позову. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнав частково, повністю підтримав зустрічний позов. Пояснив, що не заперечує проти задоволення позову у частині розірвання шлюбу, при цьому категорично заперечує проти задоволення іншої частини позову. Зазначив, що відповідачка виїхала проживати до своїх батьків у м. Мантурово через конфліктні ситуації у сім»ї. Дитину вона залишила через відсутність згоди батька на виїзд дитини за межі України. На даний час, дійсно, відповідачка чекає на другу дитину від іншого чоловіка, що впливає на її можливість приїхати до м. Києва, але при цьому вона вважає, що малолітній [PERSON] повинен проживати лише з нею, вона має всі можливості для цього, має житло, роботу, дохід. Також представник зазначив, що Висновок Служби у справах дітей неможливо брати до уваги, оскільки засідання комісії було проведено без відповідачки, не було враховано її думку, не заслухано її пояснення. На підставі викладеного представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, а зустрічний позов задовольнити. Представник третьої особи у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги [PERSON], заперечувала проти задоволення зустрічного позову, а також підтримала Висновок Служби у справах дітей, наданих з питання визначення місця проживання дитини з батьком, просила позовні вимоги задовольнити повністю. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідачки, представника третьої особи, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 18.03.2011 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім»ї, актовий запис № 308, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 9 т.1). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 10 т.1). Встановлено, що у листопаді 2015 року відповідачка [PERSON] пішла з сім»ї та поїхала до своїх батьків у м. Мантурово Російської Федерації, де і проживає до цього часу. Даний факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні і був доведений належними доказами. Саме з листопада 2015 року сторони однією сім»єю не проживають, спільне господарство не ведуть. Внаслідок цього їх стосунки погіршились, вони стали проживати окремо, шлюбні відносини між ними припинені. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з′ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбі, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім′ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з′ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 Сімейного Кодексу України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, той факт, що сім»ю зберегти неможливо, суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу є підставними та обгрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] та зустрічних позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання дитини, то судом встановлено наступне. Встановлено, що після того, як мати дитини пішла з сім»ї у листопаді 2015 року, малолітній [PERSON] постійно проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що підтверджується актами обстеження житлово-побутових умов від 24.12.2015 року та від 17.03.2016 року (а.с. 20-21 т.1). Позивач [PERSON] працює на посаді водія автотранспортних засобів ТОВ «Федкомінвест-Україна» з березня 2014 року, що підтверджується характеристикою від 12.04.2016 року (а.с.27), а також позитивно характеризується за місцем роботи. Як встановлено при розгляді справи, відповідачка [PERSON] виїхала проживати до м. Мантурово Російської Федерації, де і проживає до цього часу, що підтверджується довідкою від 25.05.2016 року (а.с.141 т.1). Крім того, [PERSON] є студенткою обласної державної бюджетної професійної освітньої установи «Мантурівський політехнічний технікум Костромської області», що підтверджується характеристикою від 28.04.2016 року (а.с.150 т.1). Також [PERSON] на даний час перебуває у стані вагітності, що підтверджується відповідною медичною довідкою від 06.09.2016 року (а.с.193 т.1). Батьком дитини є [PERSON] [PERSON], що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 07.09.2016 року (а.с.192 т.1). У малолітнього [PERSON] за результатами обстеження психофізичного стану виявлено: низький рівень активності мовлення; певні труднощі щодо орієнтації у просторових та часових уявленнях, у складанні серії сюжетних малюнків, у знанні кольорів (основних), диференціації кількісних та якісних уявлень тощо, логопедом-дефектологом рекомендовано відповідні зайняття та консультація невролога, що підтверджується відповідними медичними документами (а.с. 22-26 т.1). Крім того, згідно з довідками стаціонару денного перебування Мовного Центру Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 від 21.01.2016 року та від 09.02.2016 року [PERSON] діагностовано: ЗММ І рівня, дизартрія середнього ступеню тяжкості. 15.02.2016 року лікарем стаціонару денного перебування Мовного Центру Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 було дано направлення на стаціонарне лікування, проте через відсутність згоди матері було відмовлено в оформленні дитини на лікування. Відповідно до медичного висновку Державного закладу «Український медичний центр реабілітації дітей з органічним ураженням нервової системи» Міністерства охорони здоров»я України» від 24.02.2016 року [PERSON] страждає на легку когнітивну недостатність, недорозвинення мови І-ІІ рівня тощо. Як вбачається із наявних у матеріалах справи актів обстеження житлово-побутових умов від 24.12.2015 року та від 17.03.2016 року (а.с. 20-21 т.1), житловим приміщенням є квартира [ADDRESS]. Квартира складається з трьох кімнат, для дитини облаштовано окреме спальне ліжко, дитячий стіл для приймання їжі, іграшки, розвиваючі ігри, необхідний одяг, дитина забезпечена продуктами харчування, засобами гігієни, дитина зареєстрована за місцем проживання. Статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов"язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв"язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно Висновку Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 25.05.2016 року № 102/03/31-4681 (а.с.70-71 т.1) Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком [PERSON], на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол № 9 від 19.05.2016 року). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що знає сім"ю сторін по справі тривалий час, його дружина є хресною матір"ю [PERSON]. Зазначив, що [PERSON] залишила сім"ю без пояснення причин, залишила дитину та забрала всі свої речі. З того часу дитиною повністю займається батько. Його дружина намагалася умовити [PERSON], щоб вона повернулася, але такі і не змогла цього зробити. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є дружиною батька [PERSON], знає сім"ю сторін з 2014 року. Приблизно один рік тому [PERSON] привезла їй сина [PERSON], попросила з ним побути, а сама поїхала. З того часу вона [PERSON] не бачила, за останній рік вона жодного разу не зателефонувала. На даний час дитина проживає разом з батьком, який повністю опікується сином, доглядає за ним, у цьому йому допомагає дідусь та бабуся. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що знає сім"ю сторін, у них були гарні відносини. Але в один момент [PERSON] вирішила переїхати жити до Росії. Потім вона так і зробила, залишивши дитину з батьком. З того часу [PERSON] дитиною не цікавиться, не телефонує, не приїздить. Батько повністю опікується дитиною. Вирішуючи вимоги кожної із сторін суд враховує наступні вимоги закону. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов»язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім»ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Згідно ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов»язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Судом встановлено, що під час спільного проживання сторін по справі, як мати, так і батько, піклувались про свого малолітнього сина, придбаваючи речі та продукти харчування, здійснювали оплату послуг та турбувались про здоров'я дитини, а також виконували всі інші батьківські обов"язки. Разом з тим, після того, як відповідачка у листопаді 2015 року виїхала за межі України до Російської Федерації, малолітня дитина постійно проживає з батьком, який повністю здійснює опіку над дитиною, доглядає сина, утримує його, піклується його здоров"ям, навчанням. Як було встановлено при розгляді справи, дитина потребує медичної допомоги, зокрема, у корекції мовлення, що підтверджується медичними документами, але відповідне лікування можливо пройти лише за згодою обох батьків. А таку згоду відповідачка до цього часу не надала, що також свідчить про неналежне ставлення матері до дитини та своїх батьківських обов"язків. Під час розгляду справи також було встановлено, що на даний час відповідачка більше року проживає на території Російської Федерації, знаходиться у стані вагітності, що підтверджується медичною довідкою, батьком дитини є третя особа, не позивач по справі, який підтвердив своє батьківство відповідною нотаріально посвідченою заявою. З наведеного вище можна зробити переконливий висновок про те, що найближчим часом відповідачка не має наміру приїздити до України, а планує створити нову сім"ю із батьком дитини, яку вона очікує. Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дитини [PERSON] у даний час необхідно, виходячи з прив'язаності його до одного з батьків, враховуючи його вік та потреби у повсякденному житті. Зокрема суд враховує, що дитина після виїзду матері за межі України постійно проживає з батьком. При цьому суд враховує можливість батька забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дитини. В той же час судом встановлено, що позивач має постійне місце роботи, стабільний заробіток, позитивно характеризується за місцем роботи. Будь-яких доказів, що свідчили б про те, що визначення місця проживання дитини разом з позивачем може зашкодити інтересам дитини, в ході розгляду справи не здобуто. Крім того, Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовими рішеннями, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації. Але даний принцип не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 Сімейного кодексу України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Тим більше, що поняття "розлучення" не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягненню нею віку 14 років. Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, за яких дитині краще проживати з батьком, ніж з матір"ю. Також слід зазначити, що на даний час вік дитини не дозволяє в повній мірі визначити його особливу прихильність до кожного з батьків, але суд враховує, що відповідачка має можливість безперешкодно відвідувати дитину, спілкуватися з нею, здійснювати свої батьківські обов"язки та доглядати за дитиною за місцем проживання позивача. При цьому поведінка відповідачки, яка тривалий час не виконує свої батьківські обов"язки щодо дитини, не намагалася з нею зустрітися, дає підстави суду сумніватися у належній поведінці відповідачки щодо подальшого виконання нею своїх батьківських обов"язків та надання можливості виконувати їх позивачу. Наполягаючи на визначенні місця проживання дитини з батьком, позивач надав суду відповідні докази того, що за умовами проживання, з урахуванням його доходів, його особистими якостями, обставинами його життя, особливостями його відносин з дитиною, саме він має перевагу перед матір"ю дитини при визначенні місця її проживання. Відповідачка по справі, навпаки, жодних доказів своїх переваг перед батьком дитини при визначенні місця проживання дитини суду не надала. Між тим, за положеннями ст. 10, 11, 60 ЦПК України, що встановлюють принципи цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, сторона особисто визначає коло доказів, які вона надає суду, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Суд, дослідивши всі докази в їх сукупності, дійшов висновку, що місцем проживання малолітнього [PERSON] повинно бути визначено місце проживання його батька [PERSON], враховуючи характеристики обох батьків, їх матеріальний стан, забезпеченість житлом, моральні якості, відношення до дитини. З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини та враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що позов [PERSON] у частині визначення місця проживання дитини разом з ним підлягає задоволенню, при цьому зустрічний позов [PERSON] у частині визначення місця проживання дитини з нею задоволенню не підлягає. Заперечення відповідачки судом до уваги не приймаються з наступних підстав. Так, у своєму зустрічному позові та поясненнях по справі [PERSON] вказує про те, що під час спільного проживання [PERSON] неодноразово принижував її честь та гідність, здійснював моральний тиск і не допомагав у вихованні та догляді за дитиною. Але дані доводи не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Повага до честі і гідності особистості є Конституційною гарантією України, захист якої передбачений чинним законодавством. Жодних звернень до компетентних органів з приводу таких дій [PERSON] відповідачка не надала. Як встановлено при розгляді справи, під час спільного проживання сторін по справі позивач [PERSON] займався забезпеченням родини, що також підтвердили і допитані судом свідки. Також відповідачка у своїх поясненнях вказує про те, що малолітній син [PERSON] проживає на даний час з батьком без її згоди. Але слід зазначити, що малолітній [PERSON] проживає за адресою реєстрації з моменту народження, іншого місця проживання не має. За цією ж адресою зареєстрована і відповідачка по справі, яка проживала у квартирі до листопада 2015 року. Також при розгляді справи встановлено, що відповідачка мала згоду позивача на виїзд дитини [PERSON] за кордон без згоди батька до кінця 2016 року, що підтверджується відповідним Витягом з реєстру, а тому посилання відповідачки на те, що вона не мала можливості виїхати до Російської Федерації разом з сином є безпідставними. Що стосується зустрічних позовних вимог про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" батьки, які проживають окремо від дитини, зобов"язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Частинами 1, 2 статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов"язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. З наведених вище норм діючого законодавства можна зробити висновок, що сторони по справі зобов"язані здійснювати свої батьківські обов"язки щодо дитини, мають право на спілкування з дитиною, її виховання. Відповідно до ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини. Тобто права та обов"язки матері та батька щодо дитини є рівними навіть тоді, коли вони не є подружжям. На обсяг батьківських прав та обов"язків не впливає та обставина, що один із батьків проживає окремо від дитини. Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ч. 3 ст. 9 Конвенції проголошує правило про те, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Враховуючи вищевикладене, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про підставність та обґрунтованість зустрічних позовних вимог [PERSON], оскільки вона має бажання спілкуватися з дитиною, що лише позитивно може вплинути на розвиток дитини, а тому суд вважає, що зустрічні позовні вимоги у частині усунення перешкод у вихованні і спілкуванні позивачки з дитино шляхом зобов"язання відповідача за зустрічним позовом надати їй можливість спілкуватися з дитиною за допомогою телефонного зв"язку та скап-зв"язку підлягають задоволенню. Що стосується зустрічних позовних вимог про зобов"язання відповідача не чинити перешкоди у спілкуванні позивачки з дитиною щоденно, то суд вважає їх необґрунтованими, оскільки позивачка проживає за межами України, а тому не має можливості на таке спілкуванні, принаймні, суду вона такі докази не надала, а тому суд вважає, що зустрічні позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з підстав, зазначених вище. На підставі викладеного,

Outcome: partial