Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи свої вимоги тим, що 17.05.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів. Предметом договору є надання [PERSON] грошових коштів у розмірі 40000, 00 доларів США, що на момент укладання договору за курсом НБУ відповідало сумі в розмірі 319720, 00 грн., на строк до 18.05.2015 року. У зв`язку з невиконанням [PERSON] договірних зобов`язань станом на 28.03.2017 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 2721150, 53 грн. З метою забезпечення виконання Договору позики 17.05.2013 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бакай А.І. Відповідно до умов договору предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] та яка належить [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності у рівних частинах. Згідно п. 1.5. Іпотечного договору ринкова вартість квартири, що передана в іпотеку, станом на 17.05.2013 року становила 467000, 00 грн. Відповідно до п. 6.1 Іпотечного договору визначено, що у випадку невиконання або неналежного виконання Позичальником основного зобов`язання за Договором позики в цілому чи в його частині, Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення своїх вимог та відшкодування витрат. Пунктом 6.4.1 Іпотечного договору визначено, що у разі набуття Іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки, Іпотекодавці цим Договором підтверджують свою згоду на передачу у власність Іпотекодержателю предмета іпотеки. У зв`язку з невиконанням позичальником умов Договору позики, позивач неодноразово звертався до [PERSON] з вимогою щодо необхідності виконання договірних зобов`язань та до [PERSON] , [PERSON] з вимогами щодо забезпечення ними як іпотекодавцями виконання [PERSON] основного зобов`язання за Договором позики. Відповідачі на вимоги позивача не реагували. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом та просить звернути стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором від 17.05.2013 року в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за Договором позики від 17.05.2013 року, шляхом визнання права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , а також стягнути солідарно з відповідачів судовий збір у розмірі 8000, 00 грн. 27.09.2017 року до суду надійшли Заперечення на позов від [PERSON] , в яких зазначено, що вона повертала борг за Договором позики через посередників позивача - [PERSON] та [PERSON] в присутності свідків, що також підтверджується розпискою. На підставі викладеного [PERSON] просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. 22.11.2017 року до суду надійшов зустрічний позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним Іпотечного договору. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 04.09.1982 року позивач за зустрічним позовом перебуває у шлюбі з [PERSON] 08.07.2005 року спірна квартира, згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», була приватизована їх сім`єю, про що отримано відповідне свідоцтво про право власності на житло. При приватизації квартири, загальною площею 55,46 кв.м., безоплатній передачі підлягало лише 31,78 кв.м., за решту площі 23,686 кв.м. було здійснено доплату зі спільних коштів подружжя у розмірі 4,26 грн. У листопаді 2017 року [PERSON] стало відомо, що їх квартира була передана в іпотеку за іпотечним договором від 17.05.2013 року Позивач вказує, що не надавав згоду на передачу квартири в іпотеку. На підставі викладеного [PERSON] просить суд визнати недійсним Іпотечний договір, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] від 17.05.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бакай А.І. та стягнути з відповідачів судові витрати. 22.11.2017 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним Іпотечного договору. Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.05.2013 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено Іпотечний договір. Предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , що належить позивачці за зустрічним позовом як одній із співвласників. [PERSON] зазначає, що Іпотечний договір нею було укладено під впливом обману через тяжкі обставини в її житті. До укладення Іпотечного договору вона не була знайома з [PERSON] . З [PERSON] позивачка за зустрічним позовом познайомилась приблизно у 2011 році через спільну знайому [PERSON] . В той час у [PERSON] були тяжкі обставини в житті, у неї виявили ряд важких захворювань, що потребувало довготривалого та коштовного лікування. З 2012 року по 2013 рік [PERSON] неодноразово зустрічалась з [PERSON] . Під час таких зустрічей [PERSON] вмовляла [PERSON] виступити її поручителем при отриманні грошової позики, за що остання отримає 5000, 00 доларів США на лікування. При підписанні Іпотечного договору у нотаріуса [PERSON] запевнила [PERSON] , що поверне позику вчасно, про що написала розписку. Після укладання Іпотечного договору [PERSON] з обіцяних 5000, 00 доларів США передала [PERSON] лише 1000, 00 доларів США. Через деякий час передала ще 1000, 00 доларів США. [PERSON] зазначає, що первісний позов не підлягає задоволенню, оскільки наявні підстави для визнання Іпотечного договору недійсним. На підставі викладеного позивачка за зустрічним позовом просить суд визнати недійсним Іпотечний договір, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] від 17.05.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бакай А.І., та стягнути з відповідачів судові витрати. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.04.2018 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 05.11.2018 року Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 17.04.2018 року скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду спору. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19.12.2018 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус КМНО Бакай А.І., про визнання договору іпотеки недійсним до розгляду в одному провадженні у вищевказаній цивільній справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19.12.2018 року прийнято позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус КМНО Бакай А.І., про визнання договору іпотеки недійсним до розгляду в одному провадженні у вищевказаній цивільній справі. 23.01.2019 року до суду надійшов Відзив [PERSON] на зустрічну позовну заяву [PERSON] , відповідно до якого зазначено, що він повністю визнає позовні вимоги та просить задовольнити позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним. 23.01.2019 року від позивачки за зустрічним позовом [PERSON] до суду надійшла Заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивачка просить суд визнати недійсним Іпотечний договір, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] від 17.05.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бакай А.І., зняти заборону відчуження квартири за адресою [ADDRESS] , накладену приватним нотаріусом КМНО Бакай А.І. 17.05.2013 року, та скасувати (виключити) з Державного реєстру іпотек запис про її обтяження, стягнути з відповідачів судові витрати. 23.01.2019 року від третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, [PERSON] до суду надійшла Заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд визнати недійсним Іпотечний договір, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] від 17.05.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бакай А.І., зняти заборону відчуження квартири за адресою [ADDRESS] , накладену приватним нотаріусом КМНО Бакай А.І. 17.05.2013 року, та скасувати (виключити) з Державного реєстру іпотек запис про її обтяження, стягнути з відповідачів судові витрати. 23.01.2019 року до суду надійшов Відзив [PERSON] на позовну заяву [PERSON] , відповідно до якого зазначено, що вона повністю визнає позовні вимоги та просить задовольнити позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним. 23.01.2019 року від відповідачки за первісним позовом [PERSON] до суду надійшов Відзив на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідачка вказує про те, що Іпотечний договір № 346 від 17.05.2013 року був укладений шляхом обману через тяжкі обставини в її житті, а тому у відповідності до ст. 230 ЦК України такий правочин є недійсним. Крім того, Договором іпотеки передбачено порядок переходу права власності до іпотекодержателя, але лише у позасудовому порядку. Умовами Іпотечного договору не передбачено можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття позивачем права власності на предмет іпотеки у судовому порядку. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя є окремим від іпотечного договору, який потребує нотаріального посвідчення, на його укладення повинна бути надана нотаріально засвідчена згода другого з подружжя, якщо предметом цих договорів є спільне майно. Відсутність такої згоди дає можливість визнати договір про задоволення вимог іпотекодавця і відповідного застереження недійсним. На підставі викладеного відповідачка за первісним позовом [PERSON] просить відмовити у задоволенні вимог первісного позову. 23.01.2019 року від третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, [PERSON] до суду надійшов Відзив на основний позов. Заперечуючи проти задоволення позову, [PERSON] вказує про те, що своєї згоди на укладення Іпотечного договору та згоди на застереження про задоволення вимог іпотекодержателя він не надавав, а тому у [PERSON] немає жодних законних підстав на звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором № 346 від 17.05.2013 року в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором позики від 17.05.2013 року, шляхом визнання права власності за [PERSON] на квартиру за адресою [ADDRESS] . На підставі викладеного [PERSON] просить відмовити у задоволенні вимог первісного позову. 23.01.2019 року від відповідача за первісним позовом [PERSON] до суду надійшов Відзив на позов. Заперечуючи проти задоволення основного позову, відповідач вказує про те, що з позовними вимогами [PERSON] не погоджується, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, а Іпотечний договір вважає недійсним, оскільки він був укладений всупереч та з порушенням норм чинного законодавства. На підставі викладеного відповідач за первісним позовом [PERSON] просить відмовити у задоволенні вимог первісного позову. 23.01.2019 року до суду надійшов від [PERSON] . Відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] , відповідно до якого зазначено, що він повністю визнає позовні вимоги та просить задовольнити позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним. 23.01.2019 року до суду надійшов Відзив [PERSON] на зустрічну позовну заяву [PERSON] , відповідно до якого зазначено, що він повністю визнає позовні вимоги та просить задовольнити позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним. 30.01.2019 року від позивача [PERSON] до суду надійшов Відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] . Заперечуючи проти задоволення позову, [PERSON] вказує про те, що нею не надано жодних доказів, яким чином укладання іпотечного договору мало усунути або зменшити наявність тяжких обставин, оскільки даний договір не направлений на отримання матеріальних благ. Так само не надано доказів, що [PERSON] був обізнаний щодо мотивів вчинення правочину та щодо наявних у неї тяжких обставин. У зустрічній позовній заяві [PERSON] не навела жодного факту введення її в оману [PERSON] , а навпаки діяла спільно з [PERSON] з метою заволодіння його грошовими коштами. На підставі викладеного позивач за первісним позовом просить суд відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] 30.01.2019 року від позивача [PERSON] суду надійшов Відзив на позовну заяву [PERSON] . Заперечуючи проти задоволення позову, [PERSON] вказує про те, що відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» члени сім`ї - [PERSON] та [PERSON] , які на той час постійно проживали та мали право на приватизацію квартири за адресою: [ADDRESS] , скористались даним правом та приватизували зазначене житло в рівних долях. На час приватизації квартири зазначене майно не вважалось об`єктом спільної сумісної власності, а було особистою приватною власністю того з подружжя, який використав своє право на безоплатну приватизацію житла. Крім того, факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. На підставі викладеного позивач за первісним позовом просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] 12.03.2019 року від позивача за первісним позовом [PERSON] до суду надійшла Заява про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за Договором позики у розмірі 100226, 53 доларів США, що по курсу НБУ на 28.03.2017 року становить 2721150, 53 грн.; у рахунок погашення заборгованості [PERSON] звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності у рівних частинах; визначити порядок та спосіб реалізації предмету іпотеки - квартири [ADDRESS] . 12.03.2019 року від [PERSON] до суду надійшла Відповідь на відзив, в якій відповідачка зазначає, що не погоджується з твердженнями [PERSON] , оскільки [PERSON] ввела її в оману, скориставшись її вкрай тяжким становищем у житті, та спонукала її до укладення договору іпотеки з [PERSON] . Також [PERSON] приховала від неї той факт, що грошові кошти були витрачені на погашення кредитів, а н для розвитку бізнесу. [PERSON] проходила довготривале лікування, в підтвердження чого було долучено медичну документацію. На підставі викладеного [PERSON] просить суд визнати недійсним Іпотечний договір, укладений [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] 17.05.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бакай А.І., зняти заборону відчуження квартири за адресою [ADDRESS] , накладену приватним нотаріусом КМНО Бакай А.І. 17.05.2013 року, скасувати (виключити) з Державного реєстру іпотек запис про її обтяження та стягнути з відповідачів судові витрати. 12.03.2019 року від [PERSON] до суду надійшла Відповідь на відзив, в якій зазначено, що він не погоджується з твердженнями [PERSON] , оскільки приватизація спірної квартири здійснювалась за рахунок доходів із сімейного бюджету, із спільних грошей, зароблених як [PERSON] так і [PERSON] . Відповідно до розрахунку вартості надлишкової загальної площі квартири, що приватизується, затвердженого розпорядженням Деснянської РДА № 1021 від 08.07.2005: квартира загальною площею 55, 46 кв.м., безоплатній передачі підлягало лише 31,78 кв.м.; решта площі 23,68 кв.м. підлягало доплаті. Виходячи із загальної відновної вартості квартири, що приватизувалась, у сумі 9, 98 грн., за квартиру з сімейного бюджету доплачено 4,26 грн. Крім того, [PERSON] на момент приватизації квартири був неповнолітнім, відповідно кошти на його утримання та кошти за надлишкову площу були взяті з сімейного бюджету. На підставі викладеного [PERSON] просить суд визнати недійсним Іпотечний договір, укладений [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] від 17.05.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бакай А.І., зняти заборону відчуження квартири за адресою [ADDRESS] , накладену приватним нотаріусом КМНО Бакай А.І. 17.05.2013 року, скасувати (виключити) з Державного реєстру іпотек запис про її обтяження та стягнути з відповідачів судові витрати. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.08.2020 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, у задоволенні зустрічних позовних вимог та вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, просив відмовити з підстав, наведених у позові та відзивах на позови. Позивач [PERSON] на початку розгляд справи підтримав позовні вимоги та заперечував проти задоволення зустрічного позову та позову третьої особи з підстав, наведених у позові та відзивах. У подальшому позивач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Відповідачка [PERSON] , допитана також як свідок, у судовому засіданні підтримала зустрічний позов та позов третьої особи, а також заперечувала проти задоволення основного позову з підстав, наведених як у позові, так і у відзиві на позов. Представник відповідачки у судовому засіданні підтримав зустрічні позовні вимоги та позов третьої особи, а також заперечував проти задоволення основного позову з підстав, наведених у відзиві на позов. Відповідач [PERSON] , допитаний одночасно як свідок, у судовому засіданні проти основного позову заперечував з підстав, наведених у відзиві на позов, а також повністю підтримав зустрічні позовні вимоги та позовні вимоги третьої особи, просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] , допитана одночасно як свідок, на початку судового розгляду позовні вимоги не визнала з підстав, викладених в її письмових запереченнях, підтримала зустрічний позов та позов третьої особи. У подальшому відповідачка у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] - у судовому засіданні проти основного позову заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях. Третя особа [PERSON] , допитаний одночасно як свідок, на початку судового розгляду підтримав позов третьої особи та зустрічний позов, просив їх задовольнити, а також заперечував проти задоволення основного позову з підстав, викладених у відзиві на позов. У подальшому третя особа у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справ у відсутності третьої особи. Представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, [PERSON] - [PERSON] - у судовому засіданні позовні вимоги третьої особи підтримав, а також підтримав зустрічний позов, просив їх задовольнити, також заперечував проти задоволення основного позову з підстав, викладених у відзиві на позов. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бакай А.І., яка також була допитана як свідок, у судовому засіданні просила прийняти рішення у справі відповідно до вимог діючого законодавства. Також нотаріус зазначила, що нею посвідчувалися Договір позики та Договір іпотеки. Всі договори відповідають вимогам діючого законодавства, а тому підстав для визнання їх недійсними немає. При посвідченні договорів нотаріусом перевірялися особи тих, хто укладав договори, надані документи, після чого і було посвідчено оспорювані договори. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачів, представників відповідачів, третіх осіб, представника третьої особи, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, зустрічні позовні вимоги [PERSON] та позовні вимоги третьої особи [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 17.05.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір позики на суму 40000 доларів США, що еквівалентно 319720, 00 за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору. За кожен місяць користування грошовими коштами позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму із розрахунку 17% річних від зазначеної суми позики. Договором позики передбачено строк повернення позики до 18.05.2015 року (а.с. 11-14, т. 1). Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі , визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковий до виконання сторонами. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання. Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Як встановлено при розгляді справи, на даний час відповідачка [PERSON] грошові кошти позивачу не повернула, продовжує ухилятися від виконання зобов`язань. Оскільки відповідачка належним чином добровільно не виконала умови договору позики та всупереч вимогам цивільного законодавства до цього часу не повернула борг за вказаним договором, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача суму боргу у розмірі 40000, 00 доларів США, що еквівалентно 1086000, 00 грн., відсотки за користування грошовими коштами протягом терміну дії договору у розмірі 10548, 38 доларів США, що еквівалентно 283945, 02 грн., відсотки за користування грошовими коштами у період з 19.05.2015 року по 28.03.2017 року включно у розмір 13033, 41 доларів США, що еквівалентно 353857, 08 грн. Щодо стягнення пені, то слід зазначити наступне. Згідно ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до розрахунку, поданого позивачем, розмір пені станом на 28.03.2017 року становить 34211, 88 доларів США, що еквівалентно 928852, 54 грн. Враховуючи доведеність факту порушення відповідачкою [PERSON] взятих на себе зобов`язань за договором позики щодо своєчасної, у погоджений сторонами строк, виплати суми позики, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] боргу за договором позики від 17.05.2013 року на загальну суму 40000, 00 доларів США, що еквівалентно 1086000, 00 грн., відсотки з користування грошовими коштами протягом терміну дії договору у розмірі 10548, 38 доларів США, що еквівалентно 283945, 02 грн., відсотки за користування грошовими коштами у період з 19.05.2015 року по 28.03.2017 року включно у розмір 13033, 41 доларів США, що еквівалентно 353857, 08 грн., пеня у розмірі 34211, 88 доларів США, що еквівалентно 928852, 54 грн. Що стосується тверджень відповідачки [PERSON] про часткове виконання зобов`язань за Договором позики шляхом сплати грошових коштів представникам позивача, то слід зазначити, що належних та допустимих доказів на підтвердження виконання своїх боргових зобов`язань відповідачкою суду надано не було. Крім того, Договір позики був укладений відповідачкою з позивачем, умовами договору не було передбачено сплату боргу представника позивача, сам позивач факт того, що він уповноважив будь-якого з фізичних осіб отримувати грошові кошти від [PERSON] , заперечував. Таким чином, суд вважає твердження відповідачки [PERSON] безпідставними, такими, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому такими, що не можуть бути взяті судом до уваги, як підстава для незадоволення позовних вимог про стягнення боргу за договором позики. Що стосується вимог [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, зустрічних позовних вимог та вимог третьої особи щодо визнання договору іпотеки недійсним, то слід зазначити наступне. Як встановлено при розгляді справи, з метою забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов`язань за Договором позики між [PERSON] (іпотекодержатель) та [PERSON] , [PERSON] (іпотекодавці) був укладений Договір іпотеки квартири від 17.05.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бакай А.І., реєстровий № 353 (а.с. 15-22, т. 1). Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до частин 1 та 3 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог ст. 203 ЦК України, а саме: - зміст правочину не має суперечити чинному законодавству та моральним засадам суспільства; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину; - вчинення правочину у формі, встановленій законом; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Згідно з п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення. У своїх зустрічних позовних вимогах [PERSON] просить визнати недійсним іпотечний договір від 17.05.2013 року, зважаючи на те, що при його укладенні було порушено вимоги діючого законодавства. [PERSON] зазначає, що Іпотечний договір нею було укладено під впливом обману через тяжкі обставини в її житті, оскільки на момент укладення договору у неї було виявлено злоякісну пухлину щитовидної залози та напередодні підписання договору [PERSON] було видалено щитовидну залозу. За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Водночас правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (постанова Верховного Суду України № 6-2766цс16 від 21.12.2016 у справі № 274/4262/14-ц, п. 23 Постанови Пленуму ВС України від 6 листопада 2009 року N 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними). Розглядаючи справу, суд зазначає, що наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах. Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні. Суд вважає, що збіг тяжких обставин, а саме наявність онкологічного захворювання, проведення лікування, операції, спонукали позивачку за зустрічним позовом [PERSON] укласти іпотечний договір на вкрай невигідних умовах. Дослідженими у справі доказами встановлено наявність у [PERSON] тяжких обставин станом на момент укладення оспорюваного договору. Характер захворювання [PERSON] (онкологія) передбачає необхідність невідкладного дороговартісного лікування тяжкої хвороби та невідворотність наслідків у разі ненадання невідкладної медичної допомоги. Захворювання [PERSON] було діагностовано в березні 2013 році, тобто захворювання мало місце на час укладення іпотечного договору - 17.05.2013 року, що підтверджується Довідкою № 474 від 18.03.2013 року Державної установи «Інститут отоларингології ім. проф. О.С.Коломійченка АМН України», результатом дослідження №1848/13 від 25.03.2013 року Державної установи «Інститут отоларингології ім.. проф. О.С. Коломійченка АМН України», випискою з медичної карти від 17.04.2013 року Київської міської клінічної ендокринологічної лікарні про направлення до Київської міської онкологічної лікарні, медичним висновком ЛКК № 51 від 14.05.2013 року (а.с. 161-165, т. 2). Як вбачається з пояснень [PERSON] , оспорюваний договір не був би вчинений, якщо б позивачка не хворіла та не потребувала б у зв`язку з цим дороговартісного лікування. Зазначені обставини також підтвердила і допитана судом свідок [PERSON] , яка зазначила, що вона давно знайома була і з [PERSON] і з [PERSON] . Вона позичила [PERSON] грошові кошти, які остання тривалий час не повертала. Тоді вона запропонувала [PERSON] стати поручителем [PERSON] при отриманні нею кредиту. При цьому вона познайомила вказаних осіб і сподівалася, що після отримання кредиту [PERSON] їй поверне кошти. Вона також знала, що у [PERSON] виявили онкологічне захворювання і їй для лікування потрібні великі кошти, а за те, що вона стане поручителем, їй [PERSON] обіцяла надати грошові кошти у розмірі 1000, 00 доларів США. [PERSON] отримувала у борг гроші у багатьох людей, але повертала завжди дуже складно. Також вона зазначила, що після того, як познайомила [PERSON] з [PERSON] , всі питання щодо кредиту вони вирішували самостійно, вона до цього вже не була причетна. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним іпотечного договору в силу статтей 215, 216 ЦК України є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. При цьому суд зазначає, що не приймає до уваги, як підставу для задоволення позову, твердження [PERSON] про те, що при укладенні іпотечного договору її було введено в оману, оскільки позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин. Що стосується позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, [PERSON] , то слід зазначити наступне. У своїх позовних вимог [PERSON] просить визнати недійсним іпотечний договір від 17.05.2013 року, зважаючи на те, що при його укладенні було порушено вимоги діючого законодавства, оскільки приватизація спірної квартири частково здійснювалась за рахунок доходів із сімейного бюджету. Під час розгляду справи було встановлено, що 04.09.1982 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб (а.с. 92, т. 1). Відповідно до Розпорядження Відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації Богдан О.В. та [PERSON] було приватизовано квартиру [ADDRESS] у рівних долях, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 08.07.2005 року. Відповідно до Розрахунку вартості надлишкової загальної площі квартири, що приватизується, від 08.07.2005р. квартира має загальну площу 55,46 кв.м. Відновна вартість квартири становить 9, 98 грн. Розмір загальної площі, що підлягає безоплатній передачі мешканцям квартири, становить 31,78 кв.м., при цьому розмір площі, що підлягає оплаті, становить 23,68 кв.м. Розмір доплати за надлишкову площу становив 4, 26 грн., що становить 42, 7% від загальної вартості квартири (а.с. 96, т. 1). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен громадянин має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Згідно з частиною третьою статті 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. У відповідності зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Статтею 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Згідно із ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати житло, яке він займає безоплатне в межах номінальної вартості житлового чеку, або частковою доплатою один раз. Зазначене право передбачається ч. 2 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», як спосіб приватизації шляхом продажу надлишкової загальної площі квартир громадянам України, що мешкають в них або перебувають у черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно ч.2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, окрім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в цивільній справі № 6-612цс15, зазначено, що норми СК України у статтях 57,60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відтак суд приходить до висновку, що 43/100 частин квартири, за які було сплачено грошові кошти, як за надлишкову площу, за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] , є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки приватизація здійснювалася у період перебування сторін у шлюбі, тобто за спільні кошти подружжя. Іншого під час розгляду справи встановлено не було. Частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Враховуючи вимоги ст.65 CК України та ч.2 ст.6 «Про іпотеку» для укладення іпотечного договору від 17.05.2013 року необхідно було отримати нотаріально посвідчену письмову згоду співвласника [PERSON] . За таких обставин суд приходить до висновку, що укладений [PERSON] (іпотекодержатель) та [PERSON] , [PERSON] (іпотекодавці) Договір іпотеки квартири від 17.05.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бакай А.І., реєстровий № 353, не відповідає вимогам ст. 65 CК України та ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку», оскільки при його укладенні не було отримано згоду [PERSON] . Згідно із ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скасування рішення про державну реєстрацію прав та записів про проведену державну реєстрацію прав здійснюється на підставі рішення суду. У відповідності до ч.2 ст. 26 вищезазначеного Закону у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Оскільки судом задовольняються зустрічні позовні вимоги та позовні вимоги третьої особи про визнання іпотечного договору недійсним, суд вважає, що також є всі підстави для зняття заборони відчуження квартири [ADDRESS] , що була накладена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакай А.І., а також виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження. Враховуючи те, що Іпотечний договір 17.05.2013 року визнається судом недійсним, то суд приходить до висновку, що правових підстав для задоволення вимог первісного позову [PERSON] в частині звернення стягнення на предмет іпотеки немає. Що стосується позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження завдання позивачу моральної шкоди внаслідок неправомірних дій відповідачів, а тому підстав для стягнення грошових коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди немає. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем [PERSON] наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для стягнення з відповідачки [PERSON] грошових коштів за договором позики, а також відповідачкою [PERSON] та третьою особою [PERSON] надано достатньо доказів на підтвердження обставин недійсності іпотечного договору, у зв`язку з чим суд вважає за можливе частково задовольнити основний позов та задовольнити зустрічний позов та позов третьої особи із самостійними вимогами. Що стосується заяв представників відповідачів про застосування строку позовної давності, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Як вбачається з письмових матеріалів справи, стороною відповідачів заявлено про застосування позовної давності до позовних вимог [PERSON] , що підтверджується відповідними заявами представника відповідача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] . У даних заявах зазначено про те, що за умовами Договору позики [PERSON] повинна була щомісячно сплачувати проценти і виконувати основне зобов`язання з 18.06.2013 року, але при цьому умови договору не виконувала. Основний позов поданий до суду 06.04.2017 року, а в уточненій редакції 12.03.2019 року, тобто більше ніж через 3 роки після настання строку виконання зобов`язань. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляду його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного період після переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічна Правова позиція викладена також і у постанові Верховного Суду України у справі за № 6-2469цс16. Як вбачається з письмових матеріалів справи, Договір позики був укладений 17.05.2013 року із строком виконання зобов`язань до 18.05.2015 року. З даним позовом [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва 06.04.2017 року, тобто у межах трирічного строку, встановленого діючим законодавством. Таким чином, суд приходить до висновку, що строк позовної давності стороною позивача пропущений не був, а тому заяви представників відповідачів про застосування строку позовної давності суд залишає без задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 256, 13 грн. з кожного.; з відповідачів за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 256, 13 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial