Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

У листопаді 2021 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до [PERSON] , мотивуючи його тим, що перебуває з відповідачем у шлюбі, який був зареєстрований 26 листопада 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №2274. Від шлюбу мають дитину: сина [PERSON] , [INFO] , який на даний проживає з нею та перебуває на її утриманні. Їх сім"я з відповідачем стала руйнуватися досить тривалий час потому. З часом подружні відносини між нею та відповідачем погіршились. Подружнє життя не склалося, спільний сімейний побут не підтримується, у зв"язку з різними поглядами на життя. Шлюб носить формальний характер, примирення та збереження шлюбу не можливе. Подружні відносини між ними фактично припинено. Вони проживають окремо. Син проживає з нею та перебуває на її повному утриманні. Відповідач дитиною не цікавиться, не зустрічається з ним та не підтримує фінансово. Усі необхідні витрати на забезпечення дитини одягом, взуттям, харчуванням, розвагами, купівлю речей як для розумового, так і фізичного розвитку дитини вона здійснює самостійно. У зв"язку з наведеним вище позивачка просила постановити рішення про розірвання шлюбу, залишити їй прізвище -" [PERSON] ", а також визначити місце проживання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , для подальшого виховання, до досягнення дитиною повноліття, з нею - [PERSON] та стягнути з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер платника податків - [NUMBER] , аліменти на її користь на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред"явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати в сумі 2724 грн.. Ухвалою Червоноармійського районного суду Житомирської області від 29 листопада 2021 року, провадження у зазначеній справі було відкрито та призначено до підготовчого засідання на 21.12.2021 року на 08 год. 30 хв.. У підготовчому судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання малолітньої дитини сторін-сина [PERSON] з позивачкою, підтримали. Просили в цій частині позов задовольнити. Не підтримали позовні вимоги в частині стягнення з відповідача, понесених позивачкою витрат по сплаті судового збору. Відповідач у підготовче судове засідання не з"явився, від останнього на адресу суду надійшла письмова заява, у якій він просив розглядати справу без його участі. Позовні вимоги визнав в частинірозірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання малолітнього сина з позивачкою. З мотивами розірвання шлюбу, наведеними позивачкою не погодився. Причиною, що стала підставою для розірвання шлюбу, вважає подружню зраду зі сторони позивачки. Щодо стягнення з нього витрат по сплаті судового збору, заперечував, оскільки він як учасник бойових дій, звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір". Представник третьої особи -Органу опіки і піклування Курненської сільської ради Пулинського району Житомирської області у підготовче судове засідання не з"явився. На адресу суду надійшла письмова заява, з проханням розглядати справу без участі їх представника. Заперечень щодо задоволення позову в частині визначення місця проживання дитини сторін, з матір дитини, не мають . Заслухавши вступне слово позивачки, її представника -адвоката Чайковської Р.А., дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов переконання про те, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав. Як передбачено ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на це суд вважає за можливе відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України розглянути справу по суті у підготовчому засіданні з ухваленням судового рішення на підставі наявних у суду матеріалів. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 26 листопада 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №2274, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 26.11.2013 року. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.12.2013 року, сторони являються батьками [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки Курненської сільської ради Пулинського району Житомирської області №1242 від 09.11.2021 року, [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] та до складу її сім"ї входять: - батько [PERSON] , 1967 р.н., мати - [PERSON] , 1971 р.н., брат - [PERSON] , 1998 р.н., син [PERSON] , 2013 р.н.. Судом також встановлено, що сторони тривалий час не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних стосунків та проживають окремо, примирення між ними не можливе і подальше збереження їх шлюбу суперечить інтересам позивачки, оскільки даний шлюб носить формальний характер, взаєморозуміння та почуття любові між ними втрачено, і строк для примирення за таких обставин не вплине на збереження та покращення сімейних стосунків. У відповідності до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Згідно ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, тому відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є недопустимим. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. За таких обставин, подальше спільне проживання сторін і збереження сім`ї неможливе, шлюб сторін слід розірвати. Разом з тим суд встановив, що син сторін після фактичного припинення шлюбних відносин позивачки і відповідача залишивсь проживати з матір. Судом також встановлено і не спростовується сторонами, що сторони наразі проживають окремо. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Такі ж гарантії для батьків, що проживають окремо від дітей, та для самих дітей, встановлені ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства». Згідно зі ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно норм ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За висновком Органу опіки та піклування Курненської сільської ради Пулинського району Житомирської області від 21.12.2021 року, доцільним є визначення місця проживання неповнолітньої дитини сторін - [PERSON] , [INFO] , разом з матір . Відповідно до вимог частин 1, 4 та 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Виходячи з вимог чинного законодавства та обставин справи, суд вважає, що дитина має більш тісний психологічний зв`язок саме з матір"ю та доказів того, що дитина має бути розлучена з матір"ю матеріали справи не містять. З огляду на викладене та оцінюючи матеріали справи, приймаючи до уваги вік дитини, суд дійшов висновку, що проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] разом з матір"ю відповідає інтересам дитини та забезпечить її права на належне утримання, виховання, лікування, розвиток, оздоровлення та безпеку. За таких обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивачки в частині визначення місця проживання дитини з нею. Судом встановлено та це вбачається з довідки, виданої Стрибізьким старостинським округом №1 Курненської сільської ради Пулинського району Житомирської області №1241 від 09.11.2021 року, що син [PERSON] , [INFO] , проживає з матір"ю [PERSON] , 1992 р.н. і знаходиться на утриманні останньої. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 181 ч.3 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до вимог ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, не залежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Як вбачається з п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" №3 від 15.05.2006, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З вищенаведених підстав суд дійшов до переконання про те, що визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, та враховуючи пріоритетність прав дитини на достатнє забезпечення її потреб, та інші встановлені обставини, що мають істотне значення для вирішення даної справи, те що відповідач за станом здоров`я є працездатним, працює, інших осіб на утриманні не має, суд вважає обгрунтованими позовні вимоги позивача про стягнення аліментів з відповідача на дитину, а відповідач може надавати таку матеріальну допомогу, тому з нього слід стягнути на користь позивачки аліменти на неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26.11.2021 і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, суд роз`яснює сторонам, що відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд вважає за необхідне з метою забезпечення інтересів неповнолітньої дитини, допустити рішення до негайного виконання в частині стягнення суми платежу за один місяць. Згідно ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв"язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч.3 ст.115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. При зверненні до суду позивачку звільнено від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, тому відповідно до ст.141 ЦПК України, суд стягує його з відповідача в сумі 908 грн. за вимогу про стягнення аліментів. Твердження відповідача про те, що від сплати судового збору він звільнений як учасник бойових дій, що стверджується посвідченням серії [NUMBER] від 14 серпня 2015 року і має право на пільги встановлені п.13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», є помилковим, з огляду на наступне. Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 12 лютого 2020 року, справа № 545/1149/17 (провадження № 14-730цс19), зроблено правовий висновок про те, що вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб, з урахуванням положень статей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Враховуючи предмет та підстави позову та оскільки зазначений спір не пов`язаний із захистом порушених прав відповідача, положення ст. ст.12,22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», на вказані правовідносини не розповсюджуються, а тому з відповідача підлягає до стягнення судовий збір на користь держави, у розмірі 908,0 грн..

Outcome: approved