Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

У липні 2017 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи який зазначав, що він являвся власником земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] площею 10000 квадратних метрів, яка розташована на території Української міської ради, Обухівського району, Київської області відповідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданого на підставі розпорядження Обухівської райдержадміністрації від 17.02.2009 року. З червня 2014 року позивач приймав участь у бойових діях на сході України, після його проходження в липні 2017 року дізнався, про те, що в провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом прокурора Обухівського району в інтересах держави, в особі Обухівської районної державної адміністрації про визнання недійсним державних актів на право приватної власності на землю, де позивач є одним із співвідповідачів, про розгляд справи жодного разу не був повідомлений, про існування договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.06.2009 року не знав, жодних дій щодо відчуження земельної ділянки будь-яким особам не вчиняв. Просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 17 червня 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі №2698; зобов'язати [PERSON] повернути позивачу земельну ділянку, з кадастровим номером [NUMBER] площею 10000 кв. метрів, яка розташована на території Української міської ради, Обухівського району, Київської області. 14.09.2017 року винесено ухвалу про відкриття провадження у справі. 28.09.2017 року винесено ухвалу про задоволення клопотання представника позивача [PERSON] і витребування доказів. 19.10.2017 року винесено ухвалу про задоволення клопотання представника позивача [PERSON] і витребування доказів. 23.01.2018 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів, яке не відповідає вимогам ч.2 ст.84 ЦПК України. 23.01.2018 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про призначення судової почеркознавчої експертизи, оскільки вимоги клопотання не відповідає приписам ст.ст.106-108 ЦПК України, достатніх підстав для призначення експертизи саме судом не встановлено з огляду на не вчинення самим позивачем або його представником будь-яких дій для застосування відповідних повноважень суду, об'єкт дослідження суду не наданий, а розгляд цивільних справ здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав повністю, посилаючись на те, що позивач є власником спірної земельної ділянки, не підписував договір та не знав про його існування до липня 2017 року, коли дізнався про слухання судом іншої цивільної справи за позовом прокурора, відчудження належної позивачеві ділянки без його волевиявлення порушує його право власності. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на необґрунтованість позову, підписання позивачем договору, обізнаність із продажем земельної ділянки та неодноразовими розглядами цього питання в межах судового розгляду інших цивільних справ за позовом прокурора, просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності. Третя особа приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлявся про розгляд справи, заяв, клопотань суду не подав. Вислухавши представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] був власником земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] площею 10000 квадратних метрів, яка розташована на території Української міської ради, Обухівського району Київської області, відповідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого на підставі розпорядження Обухівської райдержадміністрації від 17.02.2009 року №233, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010991600449 від 09.06.2009 року. 17.06.2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 10000 кв.м, яка розташована на території Української міської ради Обухівського району Київської області, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] Як вбачається з ксерокопії договору купівлі-продажу земельної ділянки, даний договір укладений в присутності [PERSON], підписано особисто, дієздатність та належність йому земельної ділянки перевірено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] Однак під час судового розгляду достовірність таких відомостей не встановлено, оскільки належних і допустимих доказів таких обставин не подано. Так, за доводами позивача він не підписував договір, тому у нього відсутня копія такого договору. Відповідач це переконливо не спростував, а його заперечення цієї обставини грунтуються лише на припущеннях і є непереконливими. Відповідачем будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів про наявність особистого підпису позивача у оспорюваному договорі не подано, копію оспорюваного правочину він суду не надав, двічі вжиті судом заходи для витребування оригінального примірника договору купівлі-продажу позитивних результатів не принесли. Судом було відхилено клопотання представника позивача про призначення почеркознавчої експертизи щодо встановлення факту відсутності особистого підпису позивача у оспорюваному договорі через неможливість проведення такої експертизи з огляду на відсутність оригіналу документа. Згідно ст. 109 ЦК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Згідно ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до приписів ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 76 - 81 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Зважаючи на процесуальну поведінку відповідача, зокрема ухилення відповідача від подання експертам необхідних документів, а саме оригіналу оспорюваного правочину, наявність видимих розбіжностей у зразках підпису позивача у договорі та паспорті, суд вважає, що у порядку ст. 109 ЦК України факт належності підпису у договорі, виконаному від імені позивача саме позивачі суттєве має значення для підтвердження доводів позивача та спростування доводів відповідача. При цьому процесуальна поведінка позивача свідчить про вчинення ним достатніх процесуальних дій для подання до суду важливого доказу, зокрема представник позивача неодноразово заявляв клопотання про витребування доказів, призначення експертизи. Поряд з тим, невчинення відповідачем будь-яких дій для подання до суду відповідних доказів свідчить про ухилення від участі в проведенні експертизи. За таких обставин, суд вважає, що із врахуванням наявних у справі письмових доказів та приписів ст.109 ЦПК України факт відсутності у оспорюваному правочині особистого підпису позивача доведений, тому у подальшому слід виходити із цього при наданні правової оцінки суті позовних вимог. Відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно ч. 1 ст. 627 Цивільного Кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 Цивільного Кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У п.п. 2, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 визначено судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Із врахуванням викладеного вище судом встановлено, що одна із сторін правочину, а саме позивач [PERSON] не підписував його в якості продавця, тому у визначеній законом формі не проявив свою волю на укладення правочину щодо продажу земельної ділянки, особисто не вчиняв дії щодо реалізації такого волевиявлення, тобто сторони у письмовій нотаріально посвідченій формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору. Таким чином, доводи позову знайшли підтвердження під час розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Враховуючи встановлення судом порушень чинного законодавства при укладенні оспорюваного правочину суд вважає звернення позивача за захистом порушених прав в судовому порядку правомірним. Вирішуючи питання про застосування наслідків спливу позову давності суд враховує наступне. У відповідності до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до приписів ч.ч. 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У судовому засіданні представник позивача посилається на те, що строки позовної давності не пропущено з огляду на те, що позивач, начебто, дізнався про порушення своїхз прав у липні 2017 року. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). Таким чином, вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов'язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються у часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак - ефективному поновленню порушеного права. Крім того, встановлення строку позовної давності сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками. Відповідач в особі представника подав до суду письмову заяву, в якій просив застосувати строки позовної давності, про застосування строків позовної давності він заявляв також у судовому засіданні. Відповідно до роз'яснень п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Згідно правової позиції, висловлено ВСУ у справі №6-2469цс16 від 16.11.2016 року значиться, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. З матеріалів справи вбачається, що перебіг позовної давності за вимогами позивача почався щонайменше у 2012 році, коли йому стало відомо або ж щонайменше могло стати відомо про відчуження земельної ділянки із матеріалів цивільної справи № 2/1018/417/12, які направлялись йому при викликах у судові засідання і серед яких була, в тому числі, копія договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.06.2009 року. Слід зазначити, що [PERSON] був відповідачем у цивільних справах №№ 2/1018/417/12, 372/5646/13-ц, в межах яких прокурором оспорювались рішення та правочини щодо вибуття, зокрема, і спірної у цій справі, земельної ділянки із власності держави та подальшого їх відчудження, що підтверджується матеріалами вказаних справ та судовими рішеннями. В силу вимог чинного законодавства [PERSON] неодноразово викликали до суду при розгляді вказаних справ до судів трьох інстанцій, йому неодноразово направлялись як процесуальні документи, так і докази, серед яких була копія оспорюваного договору. Викладене вказує на те, що позивач був обізнаний із обставинами, які покладені в основу позову щонайменше із вказаного часу. Строки позовної давності за вимогами про оспорення правочину сплинули щонайменше у 2015 році. Позов пред'явлено до суду 28.07.2017 року, тобто із значним пропуском трирічного строку позовної давності. Будь-яких доводів щодо поважності пропуску строку давності позивач не представив, факт пропуску такого строку не спростував. Також суд враховує відсутність клопотань про поновлення строку позовної давності. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки відповідач під час судового розгляду заявив про застосування позовної давності, поважних причин пропуску строку позовної давності не встановлено, а сплив позовної давності є самостійною правовою підставою для відмови у позові, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності. Враховуючи тривалий час розгляду справи суд вважав можливим вирішити спір на підставі наявних у справі доказів відповідно до принципів диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, хоч і знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, однак позивачем пропущено строк позовної давності, тому позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed