Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеною вище позовною заявою, в якій зазначила, що вони з відповідачем є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу між батьками, неповнолітній [PERSON] мешкає разом з матір"ю. Позивачка в позовній заяві посилаючись на те, що її неповнолітній син займається в секції Карате з 2011 року та у зв"язку з чим потребує періодичного виїзду за межі України. На підставі викладеного позивачка в позовній заяві просить суд ухвалити рішення, яким надати їй, [PERSON] , дозвіл на тимчасові поїздки за межі України її неповнолітньому сину [PERSON] , без згоди та супровіду батька, строком на 1 рік, надати дозвіл на оформлення проїзних документів дитині [PERSON] , уродженця міста Чорноморськ Одеської області, громадянина України, терміном на 1 рік. Позивачка в судове засідання не з"явилася, звернулася до суду із заявою про підтримання позову, який просила розглянути у її відсутність, при цьому проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з"явився, відзив на позов не надав, із заявою про розгляд справи у його відсутність до суду не звертався, у зв"язку з чим суд ухвалює заочне рішення по справі в порядку ст. 280 ЦПК України. Ознайомившись з позовом, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами по справі, позивачка від шлюбу з відповідачем має неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Шлюб з відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу між батьками, неповнолітній [PERSON] мешкає разом з матір"ю. При цьому неповнолітній [PERSON] займається в секції Карате з 2011 року та у зв"язку з чим потребує періодичного виїзду за межі України. Відповідач відмовляє у наданні згоди на виїзд дитини без поважних причин, ніяк не мотивуючи свою відмову. Згідно з ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.ст.141, 155 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до абз.3 ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон, може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічне положення міститься у пункті 4-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, про те, що виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно із п.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. У відповідності до ст.9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. У позивачки відсутні гарантії отримання згоди від відповідача у вигляді оформленої нотаріально заяви про надання згоди на виїзд дитини за кордон. Відповідач діями, що спрямовані на ухилення у наданні дозволу на тимчасовий виїзд задитини за кордон безпідставно зловживає своїми правами та діє всупереч інтересам дитини. З огляду на викладене, позовні вимоги про надання дозволу на виїзд сина за кордон підлягають задоволенню.

Outcome: approved