Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої приниженням честі, гідності та ділової репутації. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що йому стало відомо, що відповідачем у запереченні від 03.01.2013 року на касаційну скаргу [PERSON] у кримінальній справі про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ст. 296 ч.1 КК України викладено недостовірну інформацію про нього, що приничує його честь, гідність та ділову репутацію. Зокрема, у даному запереченні відповідач безпідставно обвинувачує його у причетності на наркобізнесу, називає його спільником [PERSON], обвинувачує його у тому, що він здійснював «кришування» наркобізнесу [PERSON], обвинувачує й нападі на його будинок 28.08.2008 року, обвинувачує у підкупі свідків по вищевказаній кримінальній справі, називає його аферистом та злочинцем, обвинувачує його у підкупі заступника прокурора [PERSON], яким була порушена кримінальна справа про обвинувачення [PERSON] за ст.296 ч.1 КК України. Вважає, що дані звинувачення є безпідставними, оскільки жодного відношення до даної кримінальної справи він не мав, так як не був стороною по справі та [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 296 ч.1 КК України, про що судом постановлено вирок від 22.09.2001 року. По факту обвинувачення його у нападі на будинок відповідача 28.08.2008 року, то Тисменицьким районним судом розглянута кримінальна справа про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ст. 125 ч.2 КК України та судом ухвалено 04.03.2011 року постанову. Щодо причетності його до наркобізнесу, то правоохоронними органами проведено перевірку та винесено постанову про відмову у порушення кримінальної справи за відсутністю події злочину, про що відповідача було повідомлено листом від 10.04.2010 року. Злочинцем та аферистом ніколи не був, оскільки, навпаки, працював у правоохоронних органах та боровся зі злочинністю, а також не здійснював підкуп прокурора. Також, недостовірну інформацію щодо його причетності до наркобізнесу відповідач поширив 01.04.2014 року при слуханні Івано-Франківським міським судом кримінальної справи про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ст.125 ч.1 КК України під головуванням судді Болюк І.І. Стверджує, що поширена відповідачем інформація є недостовірною та не відповідає дійсності, оскільки жодних злочинів не вчиняв. Даний факт підтверджується відсутністю у останнього належних доказів, якими б дані факти засвідчились. Також, внаслідок поширення такої інформації, йому спричинено і моральну шкоду, яка виражається у психологічних стражданнях, та яку він оцінює у розмірі 100000 грн. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив його задоволити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та суду пояснив, що позов є недостовірним та надуманим. На його хату позивачем разом із [PERSON] у 28.08.2008 року було скоєно напад, про що на наступний день ним та його дружиною була написана відповідна заява до міліції. Проте, позивача не було покарано, адже у нього є відповідне посвідчення колишнього працівника міліції, яке звільняє його від покарання. Після цього до нього та до його дружини, сина і онуків почалися дзвінки з погрозами, що приїдуть наркомани і їх уб»ють. Ці погрози заставили його звернутися до міліції із заявою, оскільки він переживав за життя своєї родини, проте відповіді так і не отримав. Спільниця позивача, [PERSON], виготовлялася у своєму будинку наркотики, а позивач її прикривав у цьому. Про даний факт він, як законопослушний громадяни України, повідомив працівників міліції, прокуратуру, проте знову відповіді не отримав. Так тривало 2 роки. І лише після звернення до міністра МВС України, начальником Тисменицького РВ УМВС у 2010 році, тобто через 2 роки після написання заяви, йому була надана відповідь, що в результаті проведеної перевірки наркотиків не знайдено. Заяви та скарги, які він писав у правоохоронні органи, хоча і не знайшли свого підтвердження, не є поширенням неправдивої інформації, про що зазначено у Постанові Пленуму ВСУ № 2 від 27.02.2009 року. У даному випадку він виконував свій громадянський обов»язок щодо повідомлення про правопорушення. Вже 7 років позивач та [PERSON] пишуть на нього скарги та подають до суду позовні заяви. Також покази, які він давав в судовому засіданні в Івано-Франківському міському суді, згідно вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ також не є поширенням інформації. Вважає, що докази, які надані позивачем є неналежними та недопустимими. Він позов не визнає повністю, оскільки звертався до міліції та прокуратури для того, щоб захистити себе та свою сім»ю, оскільки постійно зі сторони позивача звучали погрози щодо їх життя. Просив відмовити у задоволенні позову. Вислухавши сторони, свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Стаття 3. Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе та членів своєї сім"ї та права вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування моральної шкоди, нанесеної збором, зберіганням, використанням та поширенням недостовірної інформації. Конституцією України, а саме ст. 34 кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов"язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов"язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьблять її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ч.4. п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року року „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов"язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов"язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Судом встановлено, що відповідач у запереченні від 03.01.2013 року на касаційну скаргу [PERSON] у кримінальній справі про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ст. 296 ч.1 КК України зазначив, що позивач причетний до наркобізнесу, називає його спільником [PERSON], обвинувачує у тому, що він здійснював «кришування» наркобізнесу [PERSON], обвинувачує й нападі на його будинок 28.08.2008 року, також у підкупі свідків по вищевказаній кримінальній справі, називає його аферистом та злочинцем, обвинувачує його у підкупі заступника прокурора [PERSON], яким була порушена кримінальна справа про обвинувачення [PERSON] за ст.296 ч.1 КК України. Також 01.04.2014 року під час слухання Івано-Франківським міським судом кримінальної справи про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ст.125 ч.1 КК України під головуванням судді Болюк І.І. відповідач звинуватив позивача у причетності останнього до наркобізнесу. Згідно з положеннями ст.227 ЦК України та ст. 10 ЦПК України обов"язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Позивач надав суду речові докази, а саме: копію заперечення на касаційну скаргу [PERSON] від 03.01.2013 року ( а.с.9-16), компакт - диск ( а.с.8), на підтвердження факту поширення неправдивої інформації відповідачем, а також того, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Поширені відповідачем вищенаведені відомості не відповідають дійсності, оскільки позивач не був стороною у кримінальній справі про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ст. 296 ч.1 КК України та судом постановлено вироку від 22.09.2001 року, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 296 ч.1 КК України (а.с.24-26). По факту обвинувачення позивача у нападі на будинок відповідача 28.08.2008 року, то Тисменицьким районним судом 04.03.2011 року винесено постанову, якою в порушенні кримінальної справи проти [PERSON] в скоєнні злочину, передбаченого ст. 125 ч.2 КК України відмовлено на підставі ст. 1 п.г ЗУ «Про амністію» від 12.12.2008 року (а.с.32) Стосовно причетності позивача до наркобізнесу, то правоохоронними органами проведено перевірку та винесено постанову про відмову у порушення кримінальної справи за відсутністю події злочину, про що відповідача було повідомлено листом № К-1 від 10.04.2010 року (а.с.17). Згідно пояснень позивача, які надані останнім в судовому засіданні, він не є злочинцем та аферистом, оскільки, навпаки, працював у правоохоронних органах та боровся зі злочинністю, а також не здійснював підкуп прокурора. Відповідно до ч.15. п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", згідно з ч.3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Отже, слід визнати інформацію, яка поширена відповідачем [PERSON] недостовірною, та такою, яка порочить гідність, честь та ділову репутацію позивача [PERSON], а саме: інформацію від 03.01.2013 року, яка викладена у запереченні на касаційну скаргу [PERSON] та інформацію від 01.04.2014 року, яка викладена усно в судовому засіданні при слуханні Івано-Франківським міським судом кримінальної справи про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ст.125 ч.1 КК України під головуванням судді Болюк І.І. Також, поширення відомостей, що не відповідають дійсності і одночасно порушують позивача особисті немайнові права, такі як право на повагу до гідності, честі та ділової репутації, є порушенням позивача інформаційного імунітету, гарантованого Конституцією України кожному громадянину. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання, що відповідачем було порушено особисте немайнове право позивача шляхом поширення неправдивої інформацію, яка є фактичним твердженням відповідача [PERSON] Також в результаті неправомірних дій відповідача, яким висловлено думки у брутальній, принизливій та непристойній формі, чим принижено гідність, честь та ділову репутацію позивача, останньому спричинено і моральну шкоду, яка виразилась у тому, що у нього появилося безсоння. Такі обставини негативно вплинули на звичайний життєвий ритм позивача, що позначилося на загальному психологічному стані та призвело до душевних страждань. Крім того, в моральних стражданнях суд враховує ті обставини, що позивач повинен був за захистом своїх прав звертатися до суду. Суд, при визначенні розміру моральної шкоди, виходячи із засад справедливості, добросовісності, розумності, співмірності із заподіяною шкодою та беручи до уваги тяжкість, глибину та тривалість моральних страждань позивача, вважає, що позов в цій частині підлягає до часткового задоволення. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 23, 297, 1167 ЦК України,

Outcome: approved