Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

Позивачка звернулася до Яготинського районного суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання дійсним договору іпотеки, припинення права власності на частину будинку та визнання права власності на частину будинку, в котрій після зміни підстав та предмету позову зазначено, що 27 січня 2014 року вона уклала з [PERSON] договір позики. Відповідно до п.1 Договору, відповідач взяв у неї в борг суму у розмірі 65 000 грн. та зобов"язувався повернути її в строк до 27.01.2016 року. Відповідно до п.3 Договору- відповідач в забезпечення виконання по поверненню боргу у встановлений строк, передав в заставу (іпотеку) належне йому на праві власності нерухоме майно: 1/2 частину житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] та належить йому на праві спільної часткової власності вказаного домоволодіння, що посвідчується свідоцтвом про право власності та технічним паспортом Яготинського бюро технічної інвентаризації Яготинського району Київської області від 08.02.2007 року. Вона надала відповідачу позику в розмірі 65 000 грн. строком до 27.01.2016 року та передала вказану суму грошових коштів під час підписання договору. Відповідач передав їй правовстановлюючі документи на предмет застави (іпотеки) та технічний паспорт на вказане домоволодінння. Як вбачається із загального змісту укладеного договору, між ними було укладено договір позики на 65 000 грн. та форма, зміст цього договору відповідає вимогам ст. 1047 ЦК України. Одночасно з цим, умови договору містять положення про забезпечення своєчасності повернення позичальниками боргу у вигляді передачі в заставу (іпотеку) позикодавцю належного відповідачу на праві приватної власності нерухомого майна на умовах, що визначені в Договорі. Тобто, сторони визначили у договорі і сам зміст та порядок виконання основного зобов"язання (суму позики та строк повернення) і спосіб забезпечення виконання, а саме - за рахунок нерухомого майна, що є власністю відповідача.. Такі умови договору, які частково були виконані його сторонами вказують на фактичне укладення договору іпотеки шляхом викладення його в одному документі та договором позики, так як відповідно до ст. 1 ЗУ від 05.06.2003 р. № 898-IV "Про іпотеку", іпотека- вид забезпечення виконання зобов"язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов"язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника. В даному випадку виконання зобов"язання відповідача по поверненню 65 000 грн. в строк до 01.06.2013 року було забезпечено нерухомим майном, що належить йому на праві приватної власності та залишилося у його володінні та користуванні, але у випадку не повернення позики в строк вона отримує право отримати виконання зобов"язання по договору позики за рахунок нерухомого майна, яке забезпечувало це зобов"язання, викладення в одному документі і основного зобов"язання (договір позики) способу забезпечення виконання зобов"язання (договір іпотеки) відповідає вимогам ч. 4 ст. 18 ЗУ "Про іпотеку", відповідно до якої іпотечний договір та договір, що обумовлює основне зобов"язання, можуть бути оформлені у вигляді одного документа. Сторонами договору було дотримано зміст договору іпотеки та зазначено всі істотні умови цього договору, що підтверджується безпосередньо самим текстом договору, але не було дотримано форми договору іпотеки, так як вказаний договір було укладено в тій же формі, що і договір позики, тобто в простій письмовій формі, в той час як закон вимагає нотаріального посвідчення договорів іпотеки. В подальшому відповідач ухилився від нотаріального посвідчення договору іпотеки шляхом викладення його окремим документом, який підлягає нотаріальному посвідченню, і продовжував ухилятися від нотаріального посвідчення цього договору до моменту повернення боргу. В договорі від 27.01.2014 року зазначені всі дані, які відносяться до істотних умов договору іпотеки. Як вбачається з тексту договору, що був укладений 27.01.2014 року, - в ньому було зазначено всі істотні умови, що стосуються договору іпотеки, але цей договір іпотеки не було посвідчено нотаріально, як цього вимагає ст. 18 ЗУ "Про іпотеку", так як відповідач ухилився від його нотаріального посвідчення, мотивуючи це браком часу та в зв"язку з цим, неможливістю їздити по різноманітним установам. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України- якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як вбачається з наведених вище обставин, під час укладення договору від 27.01.2014 року, сторони домовилися щодо істотних умов договору іпотеки та договору позики, що підтверджується текстом договору, які підписані обома сторонами. Також відбулося часткове в виконання умов цього договору (передача коштів у позику, передача відповідачем правовстановлюючих документів на предмет іпотеки). Проте, відповідач ухилився від нотаріального посвідчення вказаного договору. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", судам, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, слід враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статті 210 та 640 ЦК України пов"язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов"язків для сторін. Проте, вказані положення не підлягають застосуванню до договірних відносин в сфері іпотеки в частині неможливості застосування норм ст. 220 ЦК України до правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов"язується з державною реєстрацією, в зв"язку з чим такі правочини вважаються не укладеними і не створюють прав та обов"язків для сторін. Відповідно до ст. 4 ЗУ "Про іпотеку"- обтяження нерухомого майна іпотеки підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно. Зі змісту ст. 4 ЗУ "Про іпотеку" вбачається, що закон передбачає державну реєстрацію договору іпотеки, але в статті не зазначено, що вимога на державну реєстрацію є обов"язковою, в зв"язку з чим недотримання сторонами договору умови щодо державної реєстрації договору іпотеки не має своїм наслідком визнання цього договору неукладеним, а має своїм наслідком лише те, що вимога незареєстрованому у встановленому порядку іпотечному договору не набуває пріоритету по відношенню до інших вимог, що забезпечені цим предметом іпотеки, зареєстровані у встановленому порядку. Норма ч. 3 ст. 640 ЦК України, яка встановлює момент укладення правочину, підлягає і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, не може застосовуватись до договору іпотеки, так як ця норма являється нормою загального права. До договору іпотеки слід застосовувати норму ст. 4 ЗУ "Про іпотеку", як норму спеціального права, так як норми спеціального права превалюють у застосуванні над загальними нормами. Це пояснюється тим, що ЦК України і ЗУ "Про іпотеку" видані одним і тим нормотворчим органом, і мають однакову юридичну силу, але норми ЦК України застосовуються до всіх договірних правовідносин, що відносить їх до норм загального значення, а норми ЗУ "Про іпотеку" застосовуються виключно до правовідносин, які виникають у сфері іпотеки, що відносить їх до норм спеціального значення. Враховуючи викладене вище, у випадку, якщо договір іпотеки не був зареєстрований у встановленому порядку, цей договір не може вважатися неукладеним в силу вимог ч.3 ст. 640 ЦК України, а є укладеним в силу вимог ст. 4 ЗУ "Про іпотеку". Враховуючи те, що станом на 27 січня 2016 року і до даного часу відповідач не виконав взятих на себе зобов"язань за договором, вважає, що до нього повинно перейти право власності на предмет застави. Просила визнати дійсним договір іпотеки, укладений між нею та [PERSON] 27 січня 2014 року, припинити право власності відповідача на 1/2 частину житлового будинку, що розташований в [ADDRESS], який належить [PERSON] на праві спільної часткової власності, що посвідчується Свідоцтвом про право власності та технічним паспортом Яготинського бюро технічної інвентаризації Яготинського району Київської області від 08.02.2007 року, визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] та стягнути з відповідача судовий збір. В судове засіданні позивачка не з"явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, звернулася до суду з заявою про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, в заяві до суду просив розглядати справу у його відсутності, позов визнав. Перевіривши матеріали справи, враховуючи, що відповідач позов визнав, та визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, суд вважає, що визнання позову може бути прийнято судом, а позов підлягає до задоволення. Дійшовши такого висновку, суд також приймає до уваги те, що з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що станом на грудень 2015 року відомості про заборону відчуження об"єктів нерухомого майна та про інші обтяження відсутні, в зв"язку з чим позовні вимоги грунтуються на законі та підлягають до задоволення.

Outcome: approved