Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-01 00:00:00

Комунальне підприємство „ Щорська житлово-експлуатаційна дільниця" ( далі -КП „ Щорська ЖЕД") звернулось з позовом до [PERSON], як власника квартири [ADDRESS] про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги в період з червня 2013 по квітень 2015 року у розмірі 1198 грн 86 коп. В процесі розгляду справи за клопотанням позивача ухвалою суду співвідповідачем по справі залучено [PERSON], яка є дочкою [PERSON], та з липня 2013 року з її згоди проживає і зареєстрована у квартирі [ADDRESS] разом з неповнолітнім сином. На стадії розгляду справи позивач змінив свої позовні вимоги в частині розрахунку заборгованості, виключив з підрахунку суму за червень 2013 року, так як право власності набуте відповідачем 02.07.2013 року та з цього ж часу у квартирі проживає [PERSON] з сином. Остаточно, шляхом подання заяви про збільшення позовних вимог позивачем до стягнення заявлено суму 1148,04 грн заборгованості та 149,07 грн суму інфляційних втрат, але вимога про стягнення інфляційних втрат позивачем у судовому засіданні підтримана не була (а.с.80). Рішенням Щорського районного суду від 05 серпня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача в солідарному порядку 1148,04 грн заборгованості за житлово-комунальні послуги з утримання будинку та при будинкової території, а також за вивезення побутових відходів, а також стягнуто по 116,23 грн з кожного відповідача у відшкодування судового збору. З рішенням суду не погодилась співвідповідач [PERSON] У скарзі просить зазначене рішення про солідарне стягнення заборгованості скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з неї 295,20 грн заборгованості за послуги з вивезення твердих побутових відходів та 59,77 грн у відшкодування судового збору , в іншій частині вимог у задоволенні позову відмовити. Доводами апеляційної скарги є посилання на порушення судом першої інстанції вимог ст.213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду. Апелянт вказує, що суд безпідставно вважав встановленими ті обставини, які не були доведені належними доказами, не визначився і не встановив характер спірних правовідносин між сторонами, не встановив, чи існували правовідносини з надання послуг між позивачем та відповідачами, чи належний відповідач у даній справі та, чи порушені права позивача відповідачами і в чому полягає порушення прав. Крім того, вважає апелянт, суд необґрунтовано керувався положеннями ст.67,68 ЖК України, неправомірно не застосував ст. 598 ЦК України, не врахував положень ч.1 ст.32 та ст. 19,20,21 Закону України „ Про житлово-комунальні послуги"( далі - Закон №1875), з положень якого вбачається, що правовідносини у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, у той час, як договір між сторонами не був укладений. Також, апелянт вказує, що суд невірно витлумачив ст. 322 ЦК України, посилаючись на яку визнав, що між сторонами виникли правовідносини з оплати послуг, та одночасно посилаючись на ст. 2,9,10,189,190 ЖК України вказує, що правовідносини з оплати житлово-комунальних послуг не є житловими, тому не регулюються ЖК України ще і тому, що будинок по [ADDRESS] є не комунальною власністю, а є співвласністю всіх власників квартир та нежитлових приміщень, оскільки квартири приватизовані. На думку апелянта, суд формально підійшов до вирішення справи, оскільки у рішенні послався на Закон України „ Про приватизацію державного житлового фонду та Правила користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, якими спірні правовідносини не регулюються. Не належний аналіз нормативно правових актів, якими регулюються спірні правовідносини та упереджений розгляд справи, на думку апелянта свідчить про порушення судом ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В скарзі, також ідеться про те, що проігнорувавши вимоги закону, який підлягав застосуванню до спірних правовідносин ,але не був застосований, та, застосувавши норми, які спірні правовідносини не регулюють, суд порушив ст.19 Конституції України, якою визначені засади правового порядку в Україні. Апелянт, крім того зазначає, що саме позивач, який не виконав свого обов"язку по підготовці та укладенню договору, винен у тому, що між сторонами не існує зобов"язальних правовідносин. У той же час, позовні вимоги у частині стягнення з співвідповідача 295,20 грн, за послуги з вивезення твердих побутових відходів та витрати по сплаті судового збору, пропорційно до задоволених вимог [PERSON] визнала, в цій частині рішення просить щодо неї, задовольнити. У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу просив відхилити, пославшись на її безпідставність. Відповідачі повідомлені належним чином, але у судове засідання повторно не з"явились, письмово заявивши про розгляд справи у їх відсутності. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено і не оспорюється сторонами, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] Позивачем було підготовлено проект договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій( названо Типовий), запропоновано власнику його підписати, проте, [PERSON] від укладення договору відмовилась, мотивуючи, що споживачем послуг в зазначеній квартирі є її дочка [PERSON] , яка проживає та зареєстрована з неповнолітнім сином за вказаною адресою. Договір про надання житлово-комунальних послуг оформлено на [PERSON], яка зареєстрована і проживає у зазначеній квартирі з неповнолітнім сином, але підписаний договір особисто [PERSON] Вирішуючи питання про характер спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов висновку, що у конкретному випадку є підстави для солідарної відповідальності власника квартири ( [PERSON]) та споживача послуг( [PERSON]), оскільки, відповідно до положень ст.322 ЦК України на власнику лежить тягар утримання квартири, а споживач послуг - [PERSON] також зобов"язана сплачувати за надані послуги, як член сім"ї влсника. Вирішуючи питання щодо виникнення звобов"язань між сторонами, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність укладеного договору між позивачем та власником квартири не звільняє останню від обов"язку оплачувати надані послуги по утриманню будинку, в якому розташована квартира, оскільки, зобов"язання виникають не лише із договорів та правочинів, але і з юридичних фактів , які в силу загальних засад і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов"язки. З висновком суду першої інстанції в наведеній частині погоджується колегія суддів апеляційного суду вважаючи їх вірними, та такими, що узгоджуються положеннями ст.11 ЦК України. Вирішуючи питання щодо солідарної відповідальності відповідачів, суд послався на ст.67,68 ЖК України , зазначивши, що комунальні послуги нараховуються відповідно до затверджених у встановленому порядку тарифів, при цьому квартиронаймач зобов"язаний своєчасно сплачувати за надані комунальні послуги. Суд також виходив з того, що члени сім"ї наймача несуть солідарну відповідальність по зобов"язаннях квартиронаймача, оскільки спільно користуються житлово-комунальними послугами . З такими висновками не може погодитись колегія суддів апеляційного суду, оскільки суд застосував закон, який не регулює спірні правовідносини, крім того, безпідставно застосував солідарну відповідальність відповідачів, не врахувавши, що за правилами ст.541 ЦК України солідарний обов"язок виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у випадку неподільності предмета зобов"язання. В конкретному спорі таких обставин та підстав для застосування солідарної відповідальності відповідачів не встановлено, отже стягнення заборгованості з відповідачів у солідарному порядку суперечить наведеній нормі матеріального права. Зогляду на встановлене судом першої інстанції, та враховуючи, що і позивач і відповідачі визнають той факт, що договір про надання послуг не було укладено ні з власником квартири, ні із споживачем послуг - [PERSON] наявні підстави для висновку, що зобов"язальні правовідносини, які виникають з правочину, між позивачем та співвідповідачем не виникли. Крім того, позивачем не доведено, а судом не встановлено, на яких умовах, щодо оплати житлово-комунальних послуг власник [PERSON] передала у користування власну квартиру сім"ї [PERSON] Отже, в частині вимог, які не визнаються співвідповідачем, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для повної солідарної цивільно-првової відповідальності [PERSON] за вказаним позовом, відсутні. До спірних правовідносин, на думку колегії суддів апеляційного суду, підлягає застосуванню положення ч.4 ст.319 та ст.322 ЦК України, якими передбачено, що власність зобов"язує і тягар утримання майна законом покладено на власника, якщо інше не встановлено законом чи договором. Тобто, належним відповідачем за позовом про стягненню заборгованості за житлово-комунальні послуги може бути власник квартири, тобто [PERSON] У той же час, факт визнання співвідповідачем [PERSON] у суді свого обов"язку по оплаті послуг з вивезення твердих побутових відходів ( 295,20 грн) , виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ч.2 ст.11 ЦПК України може бути підставою для стягнення з [PERSON] на користь позивача 295,20 грн за послуги з вивезення твердих побутових відходів, та з відповідним відшкодуванням пропорційно задоволеним вимогам витрат позивача по оплаті судового збору( а.с.1), а відповідно, зменшенням розміру стягнення заборгованості з [PERSON] Апеляційним судом також встановлено, що розмір заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та при будинкових територій за період з липня 2013 року по березень 2015 року в будинку [ADDRESS], з врахуванням уточнених позовних вимог та наданих доказів на їх обґрунтування становить 1148,07 грн - основної заборгованості. Обґрунтованість розрахунку підтверджена наявними у справі розрахунками позивача, виконаними на підставі тарифів, затверджених у встановленому порядку ( а.с. 4,10,11,12,13,50). Розмір заборгованості по квартирі [ADDRESS] , а також відповідність нарахованих сум встановленим тарифам, а також фактичне надання таких послуг , відповідачі у суді не оспорювали і жодними доказами не спростовувавли. Остаточно у суді першої інстанції представник позивача просив стягнути 1148,04 грн, з [PERSON], проте, у встановленому ЦПК порядку від позовних вимог до [PERSON] відмови не заявив, клопотання про закриття провадження у частині вимог до співвідповідача не заявив, у зв"язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано вирішував позовні вимоги стосовно двох відповідачів. Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги щодо безпідставного покладення на відповідачів солідарної відповідальності, порушення судом ЦПК України, зокрема, щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального права, зокрема, щодо застосування до спірних правовідносин норм ЖК України, колегія суддів апеляційного суду визнає частково обґрунтованими. Проте, позиція апелянта та доводи скарги про наявність підстав для відмови у задоволені позову в іншій частині ( тобто, крім 295,20 грн) повністю, не заслуговують на увагу, так як заборгованість за позовом в іншій частині підлягає стягненню з власника квартири [PERSON] оскільки остання, як власник квартири є відповідальна за відмову від укладення договору у квартирі, що є її власністю. Той факт, що вона без оформлення правовідносин дозволила проживати і користуватись її власністю [PERSON], не звільняє власника від обов"язку оплачувати житлово-комунальні послуги по утриманню будинку та при будинкової території, де розташована її квартира. Отже, позовні вимоги, підтримані позивачем щодо стягнення заборгованості у розмірі 1148,04 грн підлягають задоволенню, але, не солідарно з відповідачів, а з врахуванням вищенаведених обставин , з [PERSON] слід стягнути 295,20 грн , а з [PERSON] 852,84 грн.( 1148,04-295,20). Відповідно до положень ст.88 ЦПК України витрати позивача по сплаті судового збору підлягають відшкодуванню з відповідачів пропорційно до розміру задоволених вимог. Так, як з вимог про стягнення 1148,04 з [PERSON] стягнуто 295,20 грн, що становить 25%, а з [PERSON] 852,84 грн, що становить 75% , з [PERSON] на користь КП „ Щорська житолово-експлуатаційна дільниця" у відшкодування сплаченого судового збору 243,60 грн (а.с.1) слід стягнути 59,77 грн - визнану відповідачем суму, а з [PERSON] підлягає у відшкодуванню 183,83 грн ( 243,60 - 59,77 ) судового збору. Одночасно з позивача на користь [PERSON] підлягає відшкодуванню пропорційно до задоволених вимог сплачені нею 121,80 грн судового збору за апеляційну скаргу( а.с181), що становить 105,97 коп ( солідарно стягнуто судом першої інстанції 1148,04 заборгованості та 116,23 судового збору, при стягненні апеляційним судом з [PERSON] 295,20 грн заборгованості та 59,77 грн судового збору). Відповідно до ст. 309 ЦПК України апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення або змінює його, якщо буде встановлено, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Outcome: partial