Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-29 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], відділу державної виконавчої служби Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області про визнання договору купівлі-продажу дійсним, звільнення майна з-під арешту та визнання права власності на майно, посилаючись на те, що 1 вересня 2012 року, між нею як покупцем та [PERSON], [PERSON], як продавцями, був укладений попередній договір, згідно якого, останні у порядку і на умовах визначених у договорі, зобо"язалися продати та до 1 березня 2013 року укласти договір купівлі-продажу, у нотаріальній формі, щодо належного відповідачам на праві приватної власності нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі - аптеки, що розташована в [ADDRESS], земельної ділянки площею 0,0100 га, що розташована в [ADDRESS] земельної ділянки площею 0,0056 га, що розташована в [ADDRESS]. Згідно п.2.3 даного попереднього договору ними була визначена загальна вартість відчужуваних відповідачами вищезазначених об"єктів нерухомого майна в розмірі 55000 гривень. Нею, [PERSON] в момент підписання цього договору було виплачено відповідачам зобов"язальний (авансовий) платіж в сумі 35000 гривень. Підтвердженням чого слугує власноручно написана 1 вересня 2012 року [PERSON] та підтверджена [PERSON], розписка про отримання коштів в сумі 35000 гривень. У відповідності до п.1 попереднього договору, укладеного 1 вересня 2012 рку між нею і відповідачами, вони сторони зобов"язалися до 1 березня 2013 року укласти нотаріально договір купівлі-продажу на вищезазначене майно. Невдовзі, до закінчення терміну, по взятому на себе за попереднім договором зобов"язанню, відповідачі запропонували їй укласти договір купівлі-продажу в простій письмовій формі, щоб не пропустити вказаний у попередньому договорі строк, і їм терміново потрібні були кошти, а документи необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу вищевказаного майна, ще не готові. Таким чином, 8 лютого 2013 року вони уклали в простій письмовій формі договір купівлі-продажу будівлі аптеки та земельних ділянок, на яких вона розташована. Цього ж дня вона виплатила остаточну суму за куплене майно в розмірі 20000 гривень. На підтвердження чого, їй була видана розписка власноручно написана [PERSON] і також підтверджена [PERSON] та передані всі правовстановлюючі документи на куплене нею майно, як підтвердження набуття права власності на майно. Також, відповідачі запевнили її, що документи для нотаріального посвідчення договору, будуть підготовлені ними в найблищий час . Таким чином, всі покладені на неї, за догвором зобов"язання, вона виконала. Отже, договір був укладений і набрав чинності з моменту його підписання, тобто 8 лютого 2013 року. Однак, після виконання нею умов договору [PERSON] та [PERSON] почали ігнорувати її численні звернення з"явитися до нотаріальної контори для подальшого нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. При цьому, відповідачі не заперечували і не заперечують, що продаж їй вищезначеного нерухомого майна, відповідає їх справжній волі, а при підписанні договру купівлі-продажу вони домовилися щодо усіх істотних умов. Через деякий час їй стало відомо, що 28 листопада 2014 року, на все майно відповідачів було накладено арешт, і вони не мали можливості нотаріально оформити договір купівлі-продажу. На підставі наведеного просила визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 8 лютого 2013 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], звільнити з -під арешту нерухоме майно: нежитлову будівлю аптеки [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,0100 га кадастровий номер [NUMBER], [ADDRESS] земельну ділянку площею 0,0056 га,кадастровий номер [NUMBER], [ADDRESS] та визнати за нею право власності на це нерухоме майно. В судовому засіданні позивачка [PERSON] присутня не була. Надала заяву про розгляд справи за її відсутності та підтримання позовних вимог. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали заяви, кожен окремо, про визнання позовних вимог та здійснення розгляду справи за їх відсутності. Представник відповідача - відділу державної виконавчої служби Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області в судове засідання не з"явився. Начальник відділу Д.Д. Тулайдан надав заяву, в якій просить розглянути справу по суті без представника відділу ДВС на розгляд суду. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку. Відповідно до положень частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України (ч.1 ст. 4 ЦПК України). У відповідності до положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень частин 1-2 статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України). Якщо недійсність правочину встановлена законом, то відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (ст. 220 ЦК). Отже, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним. Судом встановлено, що 1 вересня 2012 року, між [PERSON], [PERSON], як продавцями та [PERSON], як покупцем був укладений попередній договір, згідно якого, [PERSON] та [PERSON] у порядку і на умовах визначених у договорі, зобо"язалися продати та до 1 березня 2013 року укласти договір купівлі-продажу, у нотаріальній формі, щодо належного їм на праві приватної власності нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі - аптеки, що розташована в [ADDRESS], земельної ділянки площею 0,0100 га, що розташована в [ADDRESS] земельної ділянки площею 0,0056 га, що розташована в [ADDRESS]. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст.657 ЦК). У відповідності до п.1 попереднього договору, укладеного 1 вересня 2012 року між [PERSON] і відповідачами, вони сторони зобов"язалися до 1 березня 2013 року укласти нотаріально договір купівлі-продажу на вищезазначене майно. Невдовзі, до закінчення терміну, по взятому на себе за попереднім договором зобов"язанню, між сторонами 8 лютого 2013 року укладено договір купівлі-продажу в простій письмовій формі, щоб не пропустити вказаний у попередньому договорі строк, оскільки їм терміново потрібні були кошти, а документи необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу вищевказаного майна, ще не готові. Таким чином згідно з цими вимогами договір купівлі-продажу від 8 лютого 2013 року підлягав нотаріальному посвідченню. У відповідності до ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", роз'яснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК . Досліджуючи в судовому засіданні спірний договір купівлі-продажу, судом встановлено, що по даному договору досягнуто всіх істотних умов договору, що підтверджується розписками власноручно написаними [PERSON] та підтверджені [PERSON]. Однак відповідачі [PERSON] та [PERSON] ухилилися від нотаріального посвідчення даного договору, на додаткові вимоги позивача щодо цього не відреагували. Згідно ст.228 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За таких обставин, зважаючи, що між сторонами укладений договір купівлі-продажу, сторони виконали свої зобов'язання по ньому, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для визнання договору купівлі-продажу від 8 лютого 2013 року дійсним та позивач правомірно набула право власності на вказане майно на підставі договору від 8 лютого 2013 року. Дане право не виконується відповідачами, натомість доказів на спростування вимог позову ними не надано, та натомість позовні вимоги визнано, тому право позивача підлягає захисту шляхом визнання права власності. Крім цього, судом встановлено, що постановою ВДВС Рахівського РУЮ у Закарпатській області відкрите виконавче провадження з виконання виконавчого листа №305/2378/13-ц від 02.06.2014 року, виданого Рахівським районним судом Закарпатської області про стягнення коштів з [PERSON] у процедурі якого державним виконавцем Рахівського ВДВС Рахівського РУЮ 8 вересня 2014 року винесено постанову ВП 44631564 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, згідно якої на куплене [PERSON] у [PERSON] та [PERSON] нерухоме майно - нежитлова будівля - аптеки, що розташована в [ADDRESS], земельна ділянка площею 0,0100 га, що розташована в [ADDRESS] земельна ділянка площею 0,0056 га, що розташована в [ADDRESS], накладено арешт. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження", особа, яка вважає, що на майно, на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на майно і про звільнення майна з-під арешту. На момент накладення арешту державним виконавцем ВДВС Рахівського районного управління юстиції, тобто на 8 вересня 2014 року, вказане нерухоме майло належало на праві власності позивачці [PERSON] згідно укладеного договору купівлі-продажу, а тому підстав для накладення арешту на нього у державного виконавця не було, таким чином позов як в частині визнання права власності на нежитлову будівлю - аптеки, що розташована в [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,0100 га, що розташована в [ADDRESS] земельну ділянку площею 0,0056 га, що розташована в [ADDRESS], так і звільнення його з-під арешту, підлягає задоволенню. Питання про стягнення судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, позивачкою не ставилося, у зв'язку з чим судові витрати слід залишити за останньою.

Outcome: approved