Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та про визнання права власності на спадкове майно, в котрому зазначено, що [INFO] року померла його бабуся [PERSON]. Після її смерті залишилася спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] Відповідно до ст. 534 ЦК України (в ред. 1963 року) він є спадкоємцем майна померлої бабусі за заповітом. Відповідачка по справі - його мати є спадкоємцем першої черги за законом, але в передбачений законодавством термін із заявою про прийняття спадщини вона до нотаріальної контори не зверталася. В той же час, він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, так як проживав разом із померлою в належному їй житловому будинку та продовжував проживати в ньому після її смерті, здійснював оплату комунальних послуг (газ та світло), розпорядився та користувався речами померлої бабусі. Відповідно до ст. 549 ЦК України визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Таким чином, вважає, що прийняв спадщину після смерті своєї бабусі. В силу ч.3 ст. 5 ЦК України від 16 січня 2003 року якщо цивільні правовідносини виникли раніше і регулюються актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. В силу п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами України справ про спадкування" № 4 від 24.06.83 року "передбачений ст.549 ЦК шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку". Згідно з ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК ЦРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця; місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст. 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За правовою конструкцією ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Із судової практики вбачається, що особа вважається такою, що прийняла спадщину, якщо вона вчинила певні дії, необхідні для цього, зокрема, вступила у володіння та/або управління спадковим майном. Верховний Суд України у постанові від 06 лютого 2013 року в справі №6-167цс12 (http://www.scourt.gov.ua/clients/vsu/vsu.nsf/%28documents 29/7616CE0B526C5ABBC2257C92003A6A8F) висловив правову позицію, за якою: «Згідно з положеннями ст.ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. …Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.». Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 07 квітня 2016 року у справі № 6-3061ск16 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/57169186) зазначив: «…судами встановлено, що ОСОБА 4 після смерті батька [PERSON] вступила у володіння та управління спадковим майном шляхом догляду за спірним житловим будинком, а згодом - і шляхом проживання в ньому. Так, позивач здійснила поховання батька, влаштовувала після його смерті у будинку поминальні обряди. У неї знаходились і ключі від будинку. …Таким чином, суд першої інстанції… дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА 4 прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА 9, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, а тому правильно визнав за нею право власності в порядку спадкування за законом на 3/8 частини спірного житлового будинку (половину від належних спадкодавцю ѕ частин будинку). …Доводи касаційної скарги про те, що позивач не проживала у спірному будинку впродовж шести місяців після смерті батька - ОСОБА 9 є безпідставними, оскільки ст. 549 ЦК УРСР (норми якої були чинними на час відкриття спадщини) визначав факт прийняття спадщини шляхом, зокрема, вступу в управління або володіння спадковим майном, що являє собою сукупність дій щодо фактичного користування (в тому числі - зберігання) спадковим майном і не зводиться виключно до проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на момент смерті останнього.». В ухвалі від 09 березня 2016 року у справі №6-32227ск15 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/56372723) Вищий спецсуд відмітив: «…Під фактичним вступом в управління або володіння спадковим майном розуміються дії спадкоємців, які за своїм характером свідчать про розпорядження і користування спадковим майном, підтримання його в належному стані, тощо. Суди у своїх рішеннях вказали на те, що сторони не заперечили факту обробки землі та догляду за господарством, яке входило до складу спадщини, ОСОБА 3 та іншими дітьми спадкодавця після відкриття спадщини після його смерті. Суди першої та апеляційної інстанцій у порушення ст.ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дали належної оцінки зазначеним вище посиланням та показанням свідків про те, що ОСОБА 3 обробляла частину земельної ділянки біля спірного будинку, а також користувалася допоміжними приміщенням, зокрема погребом. Отже, висновок судів про недоведеність ОСОБА 3 факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА 10 обґрунтований на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України. Посилання судів на те, що [PERSON] не надала доказів вступу в управління саме житловим будинком як на підставу відмову у задоволенні позову є помилковим, оскільки за правилами ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року спадщина в цілому приймалася шляхом вступу в управління або володіння хоча б частиною спадкового майна. Також суди не врахували того, що незвернення спадкоємця до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину не позбавляє його права власності на спадкове майно. Таке право виникає з часу відкриття спадщини та не обмежене певними часовими рамками щодо отримання відповідного свідоцтва.».В ухвалі від 18 січня 2016 року у справі №6-33676ск15 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/55161163) Вищий спецсуд дійшов до висновку: «…задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА 5, суди попередніх інстанцій виходили з того, що вони обидві є спадкоємцями першої черги після померлого ОСОБА 7 та обидві прийняли спадщину в порядку ч. 1 ст. 549 ЦК України в редакції від 1963 року, а тому за кожною слід визнати право власності на 1/13 частини спірної квартири.».Вищий спецсуд в ухвалі від 23 грудня 2015 року у справі №6-31745ск15 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/54765526) зазначив: «задовольняючи позовні вимоги щодо встановлення факту прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА8, суди посилаючись на вимоги ст. 549 ЦК УРСР правильно виходили з того, що позивачі фактично вступили у володіння та управління спадковим майном померлого шляхом поділу рухомого майна відповідно до сімейної угоди.».В ухвалі від 25 листопада 2015 року у справі №6-20881ск15 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/53900076) Вищий спецсуд дійшов до висновку: «Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: - довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; - довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню; - копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; - запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); - інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. …Також доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічний паспорт, реєстраційний талон) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи мають досліджуватись з врахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і за відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.». Вищий спецсуд в ухвалі від 14 липня 2014 року у справі №6-20620св14 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/39980595) зазначив: «…Задовольняючи позов ОСОБА 4 та визнаючи за нею право власності на ј частину житлового будинку в порядку спадкування за законом, суди на підставі поданих сторонами документів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що позивачка фактично прийняла спадщину (ст. 549 ЦК УРСР).». В ухвалі від 02 липня 2014 року у справі №6-3441св14 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/39746969) Вищий спецсуд вказав: «…Позивачі звернулися до нотаріуса для оформлення спадщини, однак 19 лютого 2013 року їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі того, що вони пропустили строк для прийняття спадщини. На момент смерті матері в будинку проживали і були зареєстровані ОСОБА 7 та ОСОБА 8 Також доказом того, що позивачка [PERSON] вступила в управління та володіння спадковим майном, є те, що в шестимісячний строк після смерті матері вона здійснювала догляд за спадковим будинком, підтримувала будинок в належному стані. …Таким чином, суди не перевірили з урахуванням вказаних вимог закону, чи фактично вступили позивачі у володіння спадковим майном, незважаючи на відсутність письмового звернення із відповідною заявою до нотаріальної контори, вчинили дії, що свідчать про прийняття ними спадщини, у порядку, передбаченому ст. 549 ЦК УРСР, дійшли передчасних висновків про відмову у задоволенні позову.».В ухвалі від 16 жовтня 2013 року у справі №6-25893св13 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/34433016) Вищий спецсуд дійшов до висновку: «…Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. …Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що позивач вступив в управління та володіння спадковим майном, що залишилось після смерті матері. Судом встановлено, що позивач після смерті матері зніс окремі надвірні споруди: вугільний сарай і курник, вимкнув електрику у спірній частині будинку.». Вищий спецсуд в ухвалі від 09 листопада 2011 року у справі №6-1902св11 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/19512029) зауважив: «…Апеляційний суд дійшов висновку, що [PERSON] не прийняв спадщину, оскільки не подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, але не врахував при цьому, що за ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, але обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА 6 вчинив відповідні дії щодо управління чи володіння спадковим майном, суд не встановлював.». В той же час, одержати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищевказане спадкове майно він не може, оскільки з'ясувалося, що свідоцтво про право власності під час життя його бабусі не виготовлялась. Так, з довідки Панфильської сільської ради Яготинського району Київської області вбачається, що згідно запису погосподарської книги за №02911 за [PERSON] числиться житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] За змістом Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 31 грудня 1995 року № 56, передбено обов'язкову реєстрацію (інвентарізацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ, в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції). До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року за № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Згідно п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Таким чином, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Крім того, за змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Згідно п. 4.15. розділу 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за №296/5 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за №282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Просив встановити, що він фактично прийняв спадщину після смерті своєї бабусі [PERSON], яка померла [INFO] року, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном та визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS] В судове засідання позивач та його представник не з"явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідачка в судове засідання не з"явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, звернулася до суду з заявою про розгляд справи у її відсутності та про визнання позову. Перевіривши матеріали справи, роз'яснивши сторонам процесуальні наслідки визнання позову, враховуючи, що відповідачка позов визнала та визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, суд вважає, що визнання позову може бути прийнято судом, а позов підлягає до задоволення. З довідки Панфильської сільської ради вбачається, що [PERSON], [INFO] проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] та разом з нею в будинку проживав онук [PERSON] Враховуючи, що в силу ст. 548 ЦК України ( в редакції 1963 року), прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, суд вважає, що позовні вимоги грунтуються на законі та підлягають до задоволення.

Outcome: approved