Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що він 21.03.2013 року позичив відповідачу грошові кошти на суму 9765 грн., що підтверджується розпискою , наданою відповідачкою. В подальшому він отримав від відповідачки кошти в сумі 2000 грн. та 1700 грн. У листопаді 2013 року направив відповідачу заяву з вимогою про погашення суми боргу, що залишилася в розмірі 6065 грн., на яку відповідачка не відреагувала, суму позики не повернула. Вважав, що [PERSON] має повернути йому суму боргу з урахуванням 3% річних та інфляційних на загальну суму 6162 грн. 03 коп. На підставі викладеного позивач [PERSON] прохав суд стягнути із відповідача [PERSON] борг за договором позики із врахуванням інфляційних та 3% річних в сумі 6162,03 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов прохали задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, причини неявки в судове засідання суд не повідомляв. У відповідності до ст. ст. 224 - 225 ЦПК України судом за згодою позивача проведено заочний розгляд справи. З»ясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, суд вважає за необхідне позов задовольнити. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 21.03.2013 року між [PERSON], як позикодавцем, та [PERSON], як позичальником, в простій письмовій формі укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 9765 грн. В підтвердження укладення договору позики та його умов відповідно до ст. 1047 ЦК України позивачем надано розписку позичальника [PERSON] В подальшому [PERSON] відповідачем було частково повернуто грошові кошти за договором позики в сумі 2000 грн. та 1700 грн. на загальну суму 3700 грн., що не заперечується відповідачем та вказано у позовній заяві, шляхом використання позивачем банківської зарплатної картки відповідача. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України , за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідач відповідно до ст. 1051 ЦК України не довів, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншому розмірі. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. З матеріалів справи вбачається, що Договором позики не обумовлено конкретний строк повернення позики, таким чином позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це. З матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2013 року [PERSON] направив [PERSON] рекомендованим листом вимогу про повернення грошових коштів. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов"язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором, зокрема відшкодування збитків. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Підставою цивільно - правової відповідальності за порушення зобов"язаня є вина особи, яка порушила зобов"язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Таким чином, суд вважає, що відповідач порушив зобов"язання за договором позики, оскільки не повернув позивачу суму позики у тридцятиденний строк з дня отримання вимоги про повернення позики. Відповідачем відсутність своєї вини в порушенні зобов"язання не доведено. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів відповідно до ст. 1051 ЦК України, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця, або одержані у меншому розмірі. Разом із тим, суд вважає, що не підлягають до задоволення вимоги щодо стягнення із відповідача 3% річних в суму 60,64 грн. та інфляційні в сумі 36,39 грн., враховуючи наступне. Так, відповідно до ст. 625 ЦПК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом У відповідності до ст.. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З урахуванням того, що вимога про сплату позики була направлена позивачем відповідачу лише у листопаді 2013 року, позивачем не доведено суду конкретну дату отримання відповідачем даної вимоги, враховуючи вимоги закону щодо необхідності повернення позики протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, тобто позивачем не доведено обставини, які надають суду підстави вважати, з якого саме часу боржником у грошовому зобов"язанні допущено прострочення, що є підставою для його відповідальності за ст. 625 ЦК України. Доведення конкретної дати, із якої можна вважати, що боржник допустив прострочення, пов"язане також із необхідністю проведення розрахунків річних та інфляційних саме із цієї дати, а доказування не може грунтуватися на припущеннях. Також в матеріалах справи міститься квитанція №53 від 11.12.2013 року про сплату [PERSON] ТОВ "Полтавська юридична компанія м. Лубни" за правову допомогу у даній справі 2500 грн. З матеріалів справи вбачається, що сплачені позивачем кошти в сумі 2500 грн. є понесеними ним витратами на правову допомогу. Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до статті 84 Цивільного процесуального кодексу України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. На сьогодні дане питання врегульоване Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», яким визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З журналу судового засідання вбачається, що представник ТОВ "Полтавська юридична компанія м. Лубни" [PERSON] брав участь у судовому засіданні 17.01.2014 р. - 19 хв. При проведенні судового засідання : 17.01.2014 р. розмір мінімальної заробітної плати становив 1218 грн., 40% від 1218 грн. становить 487,20 грн. Таким чином, відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» на користь позивача з відповідача підлягає стягненню 154,28 грн. витрат на правову допомогу (487,20 грн. х 19 хв. / 60 хв. = 154,28 грн.). Також у відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню 229,40 грн. судового збору.

Outcome: partial