Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя, посилаючись на те, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 13.06.1987 року, який було розірвано 07 липня 2009 року рішенням Добропільського міськрайонного суду. Вони мають спільних повнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO], дочку [PERSON], [INFO]. Під час перебування у шлюбі на спільні кошти ними було побудовано спільне майно, а саме: тимчасовий торгівельний павільйон, що розташований в [ADDRESS] (район центрального телеграфу), вартістю 134725 грн., гараж в районі ЦРЛ м. Добропілля, вартістю 22021 грн., два гаража в ГСК "Сонячний" № [NUMBER] та № [NUMBER] вартість яких складає 20043 грн. кожний на загальну суму 40086 грн., а всього на загальну суму 196832 грн. У зв"зку з тим, що добровільно поділити будівельні матеріали, з яких складається зазначене майно, в добровільному порядку відповідач відмовляється, тому просила суд стягнути з [PERSON] на свою користь ? частину вартості будівельних матеріалів, а саме 98416 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, просили поділити майно: будівельні матеріали, з яких побудовані наступні споруди: тимчасовий торгівельний павільйон, що розташований в [ADDRESS] (район центрального телеграфу), вартістю 134725 грн., гараж в районі ЦРЛ м. Добропілля, вартістю 22021 грн., два гаража в ГСК "Сонячний" № [NUMBER] та № [NUMBER] вартість який складає 20043 грн. кожний на загальну суму 40086 грн., шляхом стягнення з відповідача на свою користь ? частини вартості будівельних матеріалів в розмірі 98416 грн. та залишенням вказаних будівельних матеріалів у власності відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача, що діяв на підставі довіреності, [PERSON], під час судового розгляду позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування заперечень зазначив, що торгівельний павільйон та гаражі: в районі ЦРЛ м. Добропілля та в ГСК "Сонячний" №,№ [NUMBER],[NUMBER] не є сумісною власністю подружжя, правовстановлюючих документів на них немає, використані будівельні матеріали розподілу не підлягають, оскільки позивачкою не додано доказів на підтвердження кількості, вартості цих матеріалів. Крім того, представник відповідача вказував на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом. Заслухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Сторони перебували у шлюбі з 13 червня 1987 року по 07 липня 2009 року. Як вказує позивач, в період шлюбу сторони придбали наступне майно: тимчасовий торгівельний павільйон, що розташований в [ADDRESS] (район центрального телеграфу, гараж в районі ЦРЛ м. Добропілля, два гаража в ГСК "Сонячний" № [NUMBER] та № [NUMBER]. Посилаючись на те, що рішенням Добропільського міськрайонного суду від 10.07.2014р. було встановлено, що вказане майно набуто за спільні матеріальні засоби, а також на те, що оскільки вказані об'єкти є самочинним будівництвом та на них відсутні правовстановлюючи документи, позивач просить поділити вказане майно саме як будівельні матеріали, з яких вони побудовані. Обгрунтовуючи вартість будівельних матеріалів та визначаючи суму, яка підлягає стягненню з відповідача в якості компенсації вартості половини цих матеріалів, позивач посилається на висновок судової будівельно-технічної експертизи № 6859/23 від 27.03.2012р. вартість майна становить: тимчасовий торгівельний павільйон, що розташований в [ADDRESS] (район центрального телеграфу) - 134725 грн., гараж в районі ЦРЛ м. Добропілля, - 22021 грн., два гаража в ГСК "Сонячний" № [NUMBER] та № [NUMBER] вартість яких складає 20043 грн. кожний, на загальну суму 40086 грн. Як свідчать матеріали справи та не заперечувалося сторонами, спір щодо поділу спільного майна подружжя [PERSON] вже був предметом судового розгляду та з цього приводу Добропільським міськрайонним судом Донецької області винесено судове рішення 27.11.2012р. Однак, при вказаному судовому розгляді, йшлося про поділ гаражів саме як будівель та споруд, на які сторонами не було надано жодного правовстановлюючого документа, та, окремо, будівельних матеріалів, а саме: 60 блоків та 5 плит перекриття. Позовні вимоги про поділ торгівельного павільйону залишено без розгляду за заявою [PERSON] При розгляді ж даної справи позивач просить здійснити поділ будівельних матеріалів, з яких побудовані гаражі та торгівельний павільйон, посилаючись на те, що жодні правовстановлюючи документи на них відсутні і право власності як на об'єкти нерухомості не зареєстровано. З урахуванням чого, наявність вказаного рішення суду не може бути підставою для закриття провадження у даній справі на підставі п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України, оскільки спір у даній справі стосується іншого предмету. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з вимогами ст. 163 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Пункт 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначає, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. З матеріалів справи вбачається, що сторони в судовому засіданні не дійшли згоди щодо визначення обсягу та вартості спільного майна, яке підлягає поділу. Так, сторони не заперечували, що гаражі та торгівельний павільон побудовані під час шлюбу, однак, ані позивач, ані відповідач не навели переліку будівельних матеріалів, з яких побудовано гаражі та павільйон, їх кількості та вартості. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], що є рідним братом відповідача суду пояснив, що при забудові гаражів допомагав останньому, надаючи послуги автокрану. Проте, не зміг пояснити про кількість матеріалів, що використовувались та зазначити ціни, за якими будівельні матеріали були придбані. Наданий позивачем, в якості доказу на підтвердження вартості будівельних матеріалів висновок, судової будівельно-технічної експертизи № 6859/23 від 27.03.2012р. суд оцінює критично, з огляду на наступне. Даний висновок містить дані про вартість тимчасового торгівельного павільйону, що розташований в [ADDRESS] (район центрального телеграфу), гаражу в районі ЦРЛ м. Добропілля та двох гаражів в ГСК "Сонячний" № [NUMBER] та № [NUMBER]. При цьому, як вбачається зі змісту висновку, визначення вартості провадилося саме як для об'єктів нерухомості, із застосуванням відповідних методів оцінювання. До того ж проведення даної експертизи здійснювалося під час розгляду цивільної справи про поділ спільного майна подружжя [PERSON], зокрема, об'єктів нерухомості - торгівельного павільйону, що розташований в [ADDRESS] (район центрального телеграфу), гаражу в районі ЦРЛ м. Добропілля та двох гаражів в ГСК "Сонячний" № [NUMBER] та № [NUMBER]. Крім того, вказаний висновок не містить переліку будівельних матеріалів, з яких згадані об'єкти побудовані. Таким чином, суд вважає безпідставним та необґрунтованим використання позивачем зазначеної у вказаному висновку експерта ринкової вартості, встановленої для об'єктів нерухомості, для визначення вартості будівельних матеріалів, з яких вказані об'єкти побудовані та які вона просить поділити у спосіб, зазначений у позовній заяві, тобто не в натурі, а шляхом залишення даних матеріалів у власності відповідача та стягнення з нього на користь позивача половини їх вартості. Судом було роз'яснено сторонам процесуальні справа, передбачені ст.ст. 27, 31, 147, 150 ЦПК України, в тому числі щодо права звернутися до суду із клопотанням про витребування доказів та клопотання щодо призначення експертизи, в тому числі будівельної технічної експертизи на предмет визначення кількості та дійсної вартості матеріалів у спірному майні. Однак, ані позивач, ані відповідач таким правом не скористалися. Будь-яких інших доказів, які б свідчили про кількість та вартість будівельних матеріалів, які просить поділити позивач, матеріали справи не містять. Згідно з положеннями ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права подання позову про поділ майна подружжя шляхом стягнення на свою користь половини вартості будівельних матеріалів, позивач, в силу ст. 10 ЦПК України, зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Оскільки позивачем не надано доказів того, які саме будівельні матеріали та обладнання були використанні під час будівництва гаражів, їх кількість та вартість, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. При цьому суд вважає безпідставними та такими, що базуються на довільному тлумаченні норм чинного законодавства посилання представника відповідача щодо застосування до вимог про поділ майна строку позовної давності, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. З огляду на це, враховуючи те, що у 2012 році позивач намагалася здійснити поділ майна подружжя в судовому порядку, однак, спірне майно як об'єкти нерухомості поділені не були, суд вважає, що строк позовної давності в даному випадку не сплив. У відповідності до положень ст..88 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed