Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

04.03.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини, посилаючись на те, що з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі під час якого [INFO] у них народилася донька [PERSON] . У 2018 році шлюб було розірвано і донька залишилася проживати з матір"ю. У листопаді 2018 року позивачу стало відомо, що його доньку [PERSON] , жорстоко побила колишня дружина [PERSON] та мати колишньої дружини [PERSON] Після факту побиття малолітня [PERSON] виявила бажання проживати з батьком, за місцем його проживання. На даний час як батько дитини, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров"я вважає за необхідне визначити місце проживання їхньої спільної дитини за його місцем проживання. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21.03.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та надали пояснення аналогічним викладених в позовній заяві. Просили суд задовольнити позов повністю. В судовому засіданні відповідач та її представник проти позову не заперечували. В судовому засіданні представник третьої особи, в інтересах дитини не заперечувала проти визначення місця проживання дитини з батьком. Відповідно до ст. 200 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, суд ухвалює рішення в підготовчому судовому засіданні. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що 09 серпня 2008 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб Відділом РАЦС Фастівського МРУЮ Київської області, актовий запис № 204. Від подружнього життя мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 28.01.2009 року Виконкомом Червономотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області, актовий запис № 05. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16.08.2013 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано та визначено місце проживання доньки з матір`ю. В своєму позові позивач зазначає, що 28.11.2018 року йому стало відомо про факт побиття його колишньою дружиною - відповідачем по справі, малолітню [PERSON] , яка після даного факту виявила бажання проживати з ним за його місцем проживання. Перевіряючи доводи позивача судом встановлено, що згідно постанови Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08.02.2019 року, [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн. Зі змісту постанови, вбачається, що 22.11.2018 року близько 13 год. 20 хв. [PERSON] здійснила фізичне та моральне насильство відносно своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO]. При розгляді справи [PERSON] вину у скоєному визнала. Згідно висновку спеціаліста Комунального закладу Київської обласної ради «Київське обласне бюро судово-медичної експертизи» № 66 від 07.12.2018 року, при проведенні судово-медичного обстеження [PERSON] , [INFO], мали місце наступні ушкодження: синці на обличчі, шиї, верхніх та нижніх кінцівках, в поперековій області. Експертом встановлений діагноз: «Струс головного мозку легкого ступеня». Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно з ч.2 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.161 СК України). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Також, в судовому засіданні встановлено, що на даний час малолітня [PERSON] , [INFO] проживає разом з батьком - позивачем по справі, який створив всі необхідні умови для належного проживання дитини, що підтверджується Актом обстеження умов проживання де зазначено, що [PERSON] проживає у житловому будинку по [ADDRESS] , який належить на праві власності його матері [PERSON] . Будинок цегляний, електрифікований, газифікований, є санвузол, має 5 житлових кімнат. Є всі умови і зручності для повноцінного проживання і виховання [PERSON] . Для неї є окрема кімната з необхідними меблями та побутовими речами. Представник служби у справах дітей та сім`ї Фастівської районної державної адміністрації Київської області в судовому засіданні зазначила, що питання визначення місця проживання [PERSON] було предметом розгляду на комісії з захисту прав дитини і після дослідження всіх обставин справи було встановлено про відсутність спору між батьками дитини щодо проживання її з батьком, а тому рішення про визначення місця проживання дитини не приймалося, а заяви сторін залишено без руху. Однак, заслухавши думку дитини не заперечують щодо визначення місця її проживання разом з батьком. Згідно ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. В судовому засіданні була заслухана малолітня [PERSON] , яка зазначила, що хоче проживати з батьком, який забезпечує її належний догляд та утримання, а «до мами буде ходити в гості». Згідно з положенням ст.8 ЗУ "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини. Згідно ст.150 СК України, обов"язками батьків є піклування про здоров"я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя. Відповідно до ч 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 конвенції). У статті 2 Протоколу №4 до Конвенції «Про захист прав людина і основоположних свобод» передбачено, що кожна, людина, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування та свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно із законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Європейський суд з прав людини 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України» виніс рішення де визначив «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку про те, що визначати місце проживання малолітньої [PERSON] на даний час необхідно виходячи з її прихильності до одного з батьків, враховуючи її вік та потреби у повсякденному житті. Зокрема суд враховує думку [PERSON] , яка достатньо зрозуміло для її віку висловила своє бажання проживати разом з батьком. В той же час її прихильність до батька підтверджена і зібраними під час судового розгляду доказами. В даний час зміна місця проживання дитини, може негативно вплинути на її психолого-емоційний стан та подальший розвиток. При цьому суд враховує можливість батька забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дитини, а також суд враховує те, що матір дитини має можливість безперешкодно відвідувати доньку, спілкуватися з нею, здійснювати свої батьківські обов`язки та доглядати за дитиною за місцем проживання позивача. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, оцінивши надані у справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved