Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, мотивуючи свої вимоги тим, що вироком Деснянського районного суду м. Києва від 13.08.2012 року відповідачку визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.11.2012 року вироку змінено, відповідачку звільнено від покарання на підставі ст. 49, 74 КК України у зв"язку з закінченням строків давності. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.07.2013 року з відповідачки на користь позивача стягнуто матеріальну шкоду, завдану злочином, у розмірі 55525, 37 грн. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20.11.2013 року рішення районного суду змінено, розмір матеріальних збитків зменшено до 54825, 37 грн. Але до цього часу судове рішення відповідачкою не виконано, у зв"язку з чим у відповідачки перед позивачем виникло грошове зобов"язання у розмірі 54825, 37 грн. Позивач вважає, що відповідачка повинна нести відповідальність за невиконання грошового зобов"язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідачки на його користь у рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти у розмірі 48446, 52 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що, дійсно, вона не виплатила грошові кошти позивачу за судовим рішенням через важке матеріальне становище. Також зазначила, що не погоджується з позовними вимогами [PERSON], оскільки вважає, що до правовідносин, що виникли між нею та позивачем, не можуть застосовуватися вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України. На підставі викладеного відповідачка просила у задоволенні позову відмовити повністю. Вислухавши пояснення позивача, його представника, відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що вироком Деснянського районного суду м. Києва від 13.08.2012 року відповідачку визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.11.2012 року вироку змінено, відповідачку звільнено від покарання на підставі ст. 49, 74 КК України у зв"язку з закінченням строків давності. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.07.2013 року з відповідачки на користь позивача стягнуто матеріальну шкоду, завдану злочином, у розмірі 55525, 37 грн. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20.11.2013 року рішення районного суду змінено, розмір матеріальних збитків зменшено до 54825, 37 грн. На момент подачі позову судове рішення про стягнення коштів відповідачкою не виконано. У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що у відповідачки перед ним виникло грошове зобов"язання у розмірі 54825, 37 грн., яке до цього часу не виконано, а тому вважає, що до правовідносин, що виникли між ними, повинні бути застосовані вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, розмір 3 % річних за період з 20.11.2013 року по 04.03.2016 року становить 3763, 84 грн., сума боргу з урахуванням індексу інфляції за період з 20.11.2013 року по 04.03.2016 року становить 44682, 68 грн. Таким чином, загальна сума боргу, розрахована позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, становить 48446, 52 грн. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов"язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов"язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов"язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов"язання є грошовими. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов"язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов"язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку. За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов"язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Зобов"язальні правовідносини, які належать до грошових, досить різноманітні. Вони можуть бути частиною інши оплатних зобов"язань (наприклад, обов"язок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обов"язок наймача оплатити користування майном тощо) або мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу). Разом з тим не є грошовими зобов"язання, в яких грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу, а виконують роль товару: зобов"язання передачі грошей, що випливають з угод обміну валюти, опціону, купівлі-продажу монет і банкнот, зобов"язання повернути грошові знаки, які перебували на зберіганні, передати перевізником банкноти за договором перевезення та ін.. З огляду на це, положення ст.. 625 ЦК України не застосовуються до зазначених відносин. При цьому грошові зобов"язання, відповідальність за які встановлена ст.. 625 ЦК, передбачають насамперед договірні правовідносини. Слід звернути увагу на те, що ст.. 625 ЦК України регулюються зобов"язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов"язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов"язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст.. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов"язань. Крім того, з рішення суду зобов"язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст.. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Крім того, відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов"язання, на шкоду не виконанні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Водночас формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов"язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов"язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов"язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями. Аналогічна правова позиція викладена і у постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 року у справі № 6-38цс11, від 17.10.2011 року у справі № 6-42 цс11. Також слід зазначити, що проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, за своєю природою відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами. Тому під час розгляду справи суд повинен визначити, чи позивач вимагає сплати процентів за користування грошовими коштами, що були надані як позика, кредит, банківський вклад, чи зміст вимоги полягає у застосуванні відповідальності за порушення грошового зобов"язання (ст. 625 ЦК). Крім того, відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК, за своєю правовою природою також відрізняється від збитків, відшкодування яких у разі порушення зобов"язання передбачене статтями 611 та 623 ЦК. З огляду на це, стягнення сум на підставі ст. 625 ЦК, не зменшує розміру збитків, до них не застосовуються положення ст. 624 ЦК щодо одночасного стягнення збитків і неустойки. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов"язання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов"язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов"язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК). Згідно із статтями 251, 253 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов"язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов"язано його початок. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов"язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов"язку не встановлений або визначений моментом пред"явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов"язок у семиденний строк від дня пред"явлення вимоги, якщо обов"язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] безпідставні та необґрунтовані, оскільки позивачем не доведено сам факт існування між сторонами зобов"язання, той факт, що зобов"язання є грошовим і наявність прострочення у виконанні відповідачем зобов"язання. Крім того, суд вважає, що до правовідносин, що виникли між сторонами, не можуть бути застосовані вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України, а тому у задоволенні позовних вимог повинно бути відмовлено повністю. Відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed