Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

В лютому 2014 року [PERSON] звернувся до суду із вказаною вище позовною заявою, посилаючись на те, що 06 грудня 2011 року між ним та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого відповідач взяв у нього грошові кошти у розмірі 21000 грн, які зобов'язався повернути у строк до 23 лютого 2013 року. На підтвердження боргових зобов'язань відповідач власноручно написав 06 грудня 2011 року розписку. Оскільки відповідач у добровільному порядку кошти не повернув, на його вимоги повернути кошти не реагує, позивач просить стягнути з [PERSON] борг за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 21713,49 грн., а також понесені судові витрати, пов'язані із звернення до суду з позовом. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позов, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, пояснивши, що дійсно між ним і [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого він взяв у позивача грошові кошти у розмірі 21000 грн, які зобов'язався повернути у строк до 23 лютого 2013 року. Проте, вказував на те, що він повернув йому 18 000 грн., тому не заперечує щодо стягнення з нього 3000 грн. При поверненні грошових коштів ніякої розписки від позивача не зажадав, вважаючи, що [PERSON] отримав ці грошові кошти і не буде в подальшому пред'являти будь-які претензії. Окрім того, зазначив, що свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] можуть підтвердити факт повернення коштів позивачу. [PERSON] разом з ним та позивачем підходили до банкомату і знімали кошти, які в подальшому віддавалися позивачу в рахунок погашення боргу за договором позики. В присутності [PERSON] була написана розписка про отримання грошей у позивача. [PERSON] особисто бачила як він знімав кошти з банкомату і передавав їх позивачу в магазині "Європейський". Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду показав, що зі слів відповідача йому відомо, що [PERSON] на своє ім'я оформив кредит у сумі 21000 грн, оскільки [PERSON] потрібні були кошти для погашення недостачі у магазині "Техніка", де він працював продавцем. Натомість [PERSON] зобов'язався повернути [PERSON] вказану суму грошей шляхом надання щомісячних сум за рахунок заробітної плати, які відповідають розміру чергового платежу у банку. Окрім того, зазначив, що він не був особисто ні очевидцем написання розписки про укладення договору позики грошей, ні передачі сторонами один одному коштів. Свідок [PERSON] суду пояснив, що зі слів [PERSON] йому відомо, що він позичив у [PERSON] гроші, які зобов'язався повертати частинами. Він особисто не був присутнім при укладення договору позики, ні при передачі коштів. Жодного разу не бачив, щоб [PERSON] приходив до [PERSON] в магазин, щоб відати кошти, також ніколи разом із сторонами не ходив до банкоматів, щоб зняти кошти. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] взяв кредит у розмірі 21000 грн для того, щоб надати кошти [PERSON] На початку осені 2013 року один раз бачила як [PERSON] знімав з банкомату "Ощадбанку", що знаходиться біля автовокзалу, кошти в сумі 600 грн, які віддавав [PERSON] в рахунок погашення боргу. Зі слів [PERSON] знає, що його банківська карточка знаходилася у [PERSON], який знімав з неї певну суму коштів в рахунок погашення боргу, а решту віддавав відповідачу. Суд, з'ясувавши позиції сторін, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи, дослідивши усі зібрані у справі докази та давши їм оцінку в сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що 06 грудня 2011 року відповідач [PERSON] отримав у позику від позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 21 000 грн. На підтвердження отримання у позику коштів відповідачем була власноруч складена, підписана та надана розписка позивачу, в якій він зобов'язався повернути позивачу борг до 23 лютого 2013 року (а.с.5). Дані обставини сторонами визнаються, а відтак в силу ст.61 ЦПК України, доказуванню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, № 6-63цс13. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або інші речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку встановленому договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України). Позичальник свої зобов'язання належним чином не виконав, борг не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал зазначеного договору позики. Таким чином, із здобутих у справі доказів судом встановлено, що відповідач порушуючи вимоги законодавства та умови договору, у визначений строк грошові кошти в розмірі обумовленому в розписці - не повернув, на що вказує відсутність розписок, які б підтверджували виконання відповідачем перед позивачем зобов'язань по договорах позики, у відповідності до положень ст.545 ЦК України. В силу ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, не виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань щодо повернення отриманої ним позики у визначений у розписці термін та на умовах цього договору, є істотним порушенням договору позики, а відтак є підставою для стягнення грошових коштів на користь позивача в примусовому порядку. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, а частинами 1, 4 статті 60 ЦПК встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, заперечень, крім випадків, установлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про те, що позивачем доведено факт укладення договору позики та передачі грошової суми позичальнику, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що він повернув позивачу позичену суму коштів. В той час, судом встановлено, що при складенні боргової розписки відповідач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Показання свідків [PERSON] та [PERSON], яким обставини, що мають значення для справи, відомі виключно зі слів відповідача, не можуть бути визнані належними і допустимими доказами на підтвердження факту повернення боргу позивачу. Окрім того, вони не підтвердили показання відповідача, а саме [PERSON] щодо своє присутності під час укладення договору позики, а [PERSON] щодо своєї присутності біля банкомата, де передавались в рахунок погашення боргу кошти позивачу. Що ж стосується показаннь свідка [PERSON], то суд відноситься до них критично, оскільки показання [PERSON] різняться з показаннями відповідача [PERSON] в частині місця де відбувалася передача коштів позивачу. Враховуючи вище приведені висновку суду, якими встановлено наявність між сторонами відносин, що виникли з договору позики, достовірність та допустимість доказів в даній цивільній справі, встановлення факту ухилення відповідача [PERSON] від виконання свого зобов'язання, суд вважає, що є всі правові підстави для застосування положень ч. 2 ст.625 ЦК України, які встановлюють відповідальність за прострочення виконання грошових зобов'язань. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмірне встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно розрахунку позивача інфляційні витрати за період з 23 лютого 2013 року по 10 лютого 2013 року складають 104,20 грн, 3 % річних у розмірі - 609,29 грн. Перевіряючи правильність нарахування позивачем індексу інфляції та 3% річних, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, що складають певний період, перемножити між собою. Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр». Таким чином, розрахунок встановленого індексу інфляції за період з 23 лютого 2013 року по 10 лютого 2014 року (межі позовних вимог) становить: 21000 грн. (сума заборгованості) х 99,9 (індекс інфляції за лютий місяць 2013 року) х 100,0 (індекс інфляції за березень 2013) х 100,0 (індекс інфляції за квітень 2013) х 101,1 (індекс інфляції за травень 2013) х 100,0 (індекс інфляції за червень 2013) х 99,9 (індекс інфляції за липень 2013) х 99,3 (індекс інфляції за серпень 2013) х 100,0 (індекс інфляції за вересень 2013) х 100,4 (індекс інфляції за жовтень 2013) х 100,2 (індекс інфляції за листопад 2013) х 100,5 (індекс інфляції за грудень 2013) х 100,2 (індекс інфляції за січень 2014) - 21000 грн. (сума заборгованості) = 104,20 грн. На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3% / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. 21000 грн. х 3%/365 днів х 353днів = 609,29 грн. Розрахунок, проведений позивачем, здійснений належним чином, та відповідає обставинам справи та законодавству України, тому береться судом до уваги. За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 104,20 грн та 3% річних 609,29 грн за період з 23 лютого 2013 року по 10 лютого 2014 року підлягають задоволенню. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується нормами ст.88 ЦПК України, а тому стягує із відповідачів на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати відповідно до розміру задоволеної суми позовних вимог. Згідно з ч.ч.1,2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. 04 березня 2014 року між адвокатом [PERSON], що діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 480 від 20.03.2006 і [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги. Відповідно до прибуткового касового ордера № 14 від 11 лютого 2014 року [PERSON] сплатив 400 грн. за надання правових послуг за складання позовної заяви, відповідно до прибуткового касового ордера № 18 від 11 березня 2014 року - 600 грн. та відповідно до прибуткового касового ордера № 21 від 24 березня 2014 року - 1000 грн. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року №4191-VI розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» визначено мінімальний розмір заробітної плати з 1 січня у розмірі 1218 гривень. Як вбачається з журналів судового засідання від 24.02.2014, 04.03.2014, 12.03.2012, 20.03.2014, 25.03.2014, 01.04.2014 та 08.05.2014 адвокат [PERSON] була присутня при розгляді справи 120 хвилин. Тобто за цей період розмір компенсації витрат на правову допомогу становить 974,40 грн. (2 год. * 40% мінімальної заробітної плати). Відповідно до прибуткового касового ордера № 14 від 11 лютого 2014 року [PERSON] розмір надання правових послуг за складання позовної заяви становить 400 грн. Таким чином суд приходить до висновку, про необхідність часткового задоволення вимог про стягнення витрат на користь позивача за надання йому послуг на правову допомогу в сумі 1374,40 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial