Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовом до КНВУП "Енергоінжінірінг" про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку, вихідній допомозі у зв'язку із звільненням, середньої заробітної плати за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив, що він, з 13.01.2003 року по 01.09.2011 року працював в КНВУП "Енергоінжінірінг". При звільненні відповідач остаточно не розрахувався з ним. Зарплата позивача складала 5 000 грн. Заборгованість на момент звільнення за період з червня по серпень 2011 року складала 15 000 грн. За період з 2010 року та 2011 року позивачу не було надано відпустку, але керівництво обіцяло компенсувати грошовими коштами. Разом з тим, позивачу не було виплачено суму розрахункових грошових коштів, належних йому при звільненні. З розрахунку позивача його середньоденна заробітна плата складала 230,76 грн., компенсація за невикористану відпустку - 11 076,48 грн., вихідна допомога - 6 807,42 грн., середня заробітна плата за час затримки розрахунку на 26.03.2013 року складає 91 380,96 грн., а всього 124 264,86 грн. Також позивач зазначив, що внаслідок порушення відповідачем трудового законодавства йому було спричинено моральну шкоду, яку він оцінює в 20 000 грн. Про те, що існують обмежені строки для звернення до суду позивач не знав, тому просив вважати причини пропуску строку для звернення до суду поважними. На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 15 000 грн., грошову компенсація за невикористану відпустку у розмірі 11 076,48 грн., вихідну допомогу у зв'язку зі звільненням у розмірі 6 807,42 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 91 380,96 грн., моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини викладені в заяві. Представники відповідача проти позовних вимог заперечували, пояснили, що всі необхідні при звільненні виплати позивачу було виплачено згідно законодавства. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 7 ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Ця ж норма пролонгована змістом частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці». Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільнені працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що з 13.01.2003 року по 01.09.2011 року позивач працював в КНВУП "Енергоінжінірінг", що підтверджується копією трудової книжки виданої на ім'я [PERSON] та довідкою відповідача (а.с. 8, 9). У відповідності з наказом № 1/09-11 від 01.09.2011 року [PERSON] було звільнено за власним бажанням. 02.08.2012 року та 28.04.2013 року позивач письмово звертався до керівництва КНВУП "Енергоінжінірінг" з проханням надати йому довідку про існування або відсутність заборгованості по заробітній платі та нарахувати йому належні виплати, але відповіді не отримав (а.с. 12-13). Згідно довідки наданої УПФУ в Калінінському районі м. Донецька № 1205 від 20.03.2013 року, у січні 2012 року пенсія позивача складала 2 885,35 грн. (а.с. 10). Згідно розрахунків позивача заробітна плата позивача за червень - серпень 2011 року склала 15 000 грн. При виході протягом 65 днів середньоденна заробітна плата складала 230,76 грн. Компенсація за 48 днів невикористаної відпустки складає 11 076,48 грн., вихідна допомога при звільненні складає 6 807,42 грн., строк затримки розрахунку складає 376 робочих днів, середня заробітна плата за час затримки розрахунку на 26.03.2013 року складає 91 380,96 грн., а всього 124 264,86 грн. Разом з тим згідно довідок наданих відповідачем від 08.01.2014 року № 03/01-14 та № 02/01-14, [PERSON] за період з 01.09.2011 року та по цей час за виплатою заробітної плати не звертався, підприємство заборгованості по заробітній платі перед колишнім співробітником [PERSON] не має, зарплата та компенсація за невикористану відпустку за період з 13.01.2011 року по 31.08.2011 року виплачена в повному обсязі, трудова книжка видана своєчасно (а.с. 79, 80). Згідно наданої відповідачем довідки про суму виплаченого доходу і утриманих податків від 08.01.2014 року № 01/01-14, [PERSON] в період з квітня по серпень 2011 року була нарахована заробітна плата у сумі 5 100 грн. кожного місяця, виплачено з урахуванням утриманих податків - по 4178,94 грн., а у вересні відповідно 2511,75 грн. та 2 058,13 грн. (компенсація за невикористану відпустку), що також підтверджується журналом-ордером і відомістю по рахунку, розрахунками за заробітною платою за 2011 року (а.с. 74, 63). Частиною 1 ст. 83 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Відповідно до наказів директора КНВУП «Енергоінжінірінг» № 04/08-11 від 22.08.2011 року, № 01/09-10 від 01.09.2010 року та № 02/07-10 від 01.07.2010 року [PERSON] було надано щорічні відпустки за період роботи 2009-2010 роки протягом 9 та 17 календарних днів та 24 календарних дня за період 2008-2009 р. (а.с. 97-99). Згідно розділу IV. Відпустки форми № Т-2, наданої відповідачем, [PERSON] не було використано 15 календарних днів щорічної відпустки за період 2010-2011 роки, за які було сплачено компенсацію у вересні 2011 р. Там же позивач засвідчив своїм підписом те, що він 01.09.2011 року отримав копію трудової книжки та розрахунок, претензій не має (а.с. 75). Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі у розмірі 15 000 грн., грошової компенсації за невикористану відпустку у розмірі 11 076,48 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 91 380,96 грн. - не підлягають задоволенню. Посилання позивача на те що, вказаний запис ним не робився та підпис під ним не ставився в судовому засіданні підтверджено не було. Так судом відповідно до вимог ч. 2 ст. 64 ЦПК України оглянуто оригінал письмового документу. Також судом роз'яснено сторонам право на заявлення клопотання про призначення відповідної експертизи, однак таких клопотань ані позивачем ані відповідачем заявлено не було. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо позовної вимоги про стягнення вихідної допомоги, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору, працівнику сплачується вихідна допомога в розмірі не менше трьохмісячного середньої заробітної плати. Згідно з п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, сума вихідної допомоги повинна розраховуватися, виходячи з заробітної плати за два останні повні місяці роботи позивача. З наданих суду матеріалів вбачається, що позивач був звільнений за ч.1 ст. 38 КЗпП України. Даних, які б підтверджували факт оспорення ним і зміни формулювання причини звільнення у трудовій книжці суду не надано. Таким чином, позивач на час розгляду справи звільнений за власним бажанням і не має права на отримання вихідної допомоги, тому позовні вимоги в частині стягнення вихідної допомоги в розмірі не менше трьохмісячного середньої заробітної плати задоволенню не підлягають. Відповідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до вимог ст.1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, за наявності його вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 3 своєї постанови № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з наступними доповненнями та змінами) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми тощо. Відповідно, оскільки відповідачем доведено, що при звільненні позивача підприємство повністю розрахувалось з ним по всім належним виплатам, а саме по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпуску, відповідно на компенсацію за час затримки розрахунку, а також на отримання вихідної допомоги позивач не має права, тому позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed