Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

Позивач ПАТ "КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідачки [PERSON] заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № DN5DNР00000006 від 22.07.2008 року відповідачка отримала кредит у розмірі 25000,00грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,72% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 29.07.2013 року. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам "Розстрочка" (Стандарт) складає між нею і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсоткам, комісією, а також інші витрати згідно Умов. У порушення вимог статей 526,527,530 ЦК України та умов договору, відповідачка [PERSON] зобов"язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв"язку з чим станом на 15.02.2013 року має заборгованість у сумі 35185,90грн., яка складається з наступного: 13059,21грн.-заборгованість за кредитом, 6700,62грн.-заборгованість по процентам за користування кредитом, 13274,36грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500грн. - штраф (фіксована частина), 1651,71грн. - штраф (процентна складова). Просять суд стягнути з відповідачки [PERSON] заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 35185,90грн., а також стягнути судовий збір у розмірі 351,86грн., сплачений при зверненні до суду. Відповідачка [PERSON] звернулася до суд з зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що вона вважає договір № DN5DNР00000006 від 22.07.2008 року недійсним, з наступних підстав. Банк стверджує з посиланням на п. 4 Анкети-Заяви позичальника про те, що в разі прийняття Банком позитивного рішення про надання їй кредиту Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Персональний кредит»), Тарифи Банку та Анкета-Заява позичальника складатимуть кредитний договір. Проте тут слід звернути увагу на наступні обставини: відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є угода двох або більше сторін, спрямована на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч.2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) та прийняття пропозиції (акцепту) іншою стороною. У відносинах між нею та Банком є наявною Анкета - Заява на видачу кредиту з її боку, проте немає жодної письмової згоди на його надання з боку Банку. Згідно з ч.1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі. Проте безпосередньо кредитний договір між нею та Банком не укладався і не підписувався, такий документ відсутній як у неї, так і у відповідача. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди по всім суттєвим умовам договору. Проте Банк з нею суттєві умови кредитного договору не узгоджував взагалі. Згідно з положеннями п.4 Анкети-Заяви її повинні були ознайомити з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Персональний кредит»). Проте сам позивач в своїй позовній заяві, поданій до суду, зазначає, що її ознайомили з Умовами надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). Тобто, фактично її взагалі не ознайомили з істотними умовами надання кредиту, на який була написана Анкета - Заява, і таким чином, істотні умови кредитного договору з нею узгоджені не були, а також відповідач не ознайомив її з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ( «Персональний кредит»), чим порушив її права як споживача і свідомо ввів її в оману. Заява-Анкета не встановлює будь-якого обов'язку для сторін договору і не створює ніяких юридичних наслідків. У Заяві-Анкеті відсутні всі істотні умови, в тому числі ті, які визначають відповідальність сторін, умови припинення договору та інше. Відповідачем з нею не були погоджені умови і порядок надання кредиту і його погашення, види (способи) забезпечення її обов'язків як позичальника, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Підтвердженням цього поміж іншого, може бути графік погашення кредитної угоди, в якому взагалі відсутні підписи обох сторін. Таким чином, відповідачем з нею не були погоджені всі істотні умови кредитного договору. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається укладеним в письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному чи декількох документах, в листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Проте відповідачем їй не було надано жодного документу стосовно кредитного договору DN5DNР00000006 від 22.07.2008 року. Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається укладеним в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Проте, їй Банком не було надано жодного документу, підписаного його представником, який би безпосередньо містив в собі умови укладеного кредитного договору і стосувався відносин між нею та Банком щодо отримання кредиту. Частиною 2 ст. 208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною і юридичною особами. Проте наведені вище факти свідчать про недотримання відповідачем умов чинного законодавства при укладанні вище вказаного кредитного договору. Крім того, виходячи зі змісту кредитного договору, укладеного між нею та Банком, останній при укладанні договору взагалі не виконав вимоги законодавства щодо повідомлення її про тип відсоткової ставки. Частиною 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається в письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Проте, їй примірник кредитного договору № DN5DNР00000006 від 22.07.2008 року надано не було через порушення Банком вимог чинного законодавства, чим було суттєво порушено її права як споживача. Просить суд визнати недійсним вище вказаний кредитний договір та стягнути понесені нею судові витрати. Представник позивача ПАТ КБ "ПриватБанк", який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснення в обґрунтування позовних вимог надав аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та додатково зазначив, що при написані позовної заяви була припущена технічна помилка, оскільки відповідачці був наданий «Персональний» кредит, а не «Розстрочка»)(стандарт), так як вона отримала цей кредит як працівник Приватбанку, а отже вона підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам - співробітникам Банку («Персональний кредит») складає між нею та банком договір, про що свідчить її підпис в заяві. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] не визнав та просив у їх задоволені відмовити, посилаючись на обґрунтування викладені в наданих суду письмових запереченнях . Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з»явилася. Про день та час розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином через свого представника. Представник відповідачки [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» не визнав, зустрічні позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити та в обґрунтування зустрічних позовних вимог надав пояснення аналогічні тим, що викладені у зустрічній позовній заяві. Додатково зазначив, що відповідачка [PERSON] як ключовий співробітник банку, на той період часу, дійсно отримувала кошти, що вони не заперечують, проте ці кошти їй були надані в вигляді безвідсоткової позички з автоматичним утриманням щомісячного платежу з її заробітної плати. Жодних кредитних договір з банком ні 22.07.2008 року, ні пізніше [PERSON] не укладала. Про наявність нібито укладеного нею договору [PERSON] дізналася лише з позовної заяви поданої банком в березні 2013 року і саме після цього вона дізналася про порушення свого права та звернулася до суду з зустрічним позовом, а отже строк позовної давності нею не був пропущений, як про це наголошує позивач. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та дослідивши надані по справі докази, вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню у повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтву про державну реєстрацію юридичної особи, Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "ПриватБанк" зареєстроване виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 19.03.1992 року та у зв"язку зі зміною найменування юридичної особи проведена заміна свідоцтва про держану реєстрацію 17.07.2009 року. З виписки зі статуту ПАТ "КБ "ПриватБанк" вбачається, що банк є правонаступником всіх прав та зобов"язань Закритого акціонерного товарства комерційного банку "ПриватБанк". Банк зареєстровано як юридичну особу та включено до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, що підтверджується довідкою АА № 241170/а.с.14,15-зворот,16/. У відповідності зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитодавець/ зобов'язується надати грошові кошти/кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти . Одним із способів захисту прав і інтересів згідно із частиною 2 п. 2 статті 16 Цивільного Кодексу України є, зокрема, визнання правочину недійсним. За приписами ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину, як визначено в частині 1 статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним(оспорюваний правочин). Відповідачка [PERSON] звертаючись до суду з зустрічною позовною заявою про визнання кредитного договору недійсним посилається на ту обставину, що безпосередньо кредитний договір між нею та Банком не укладався і не підписувався, Банк з нею суттєві умови кредитного договору взагалі не узгоджував, її не ознайомили з істотними умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Персональний кредит»), на який була написана Анкета-Заява. Сама Анкета-Заява не встановлює будь-якого обов'язку для сторін договору і не створює ніяких юридичних наслідків. У Заяві-анкеті відсутні всі істотні умови, в тому числі ті, які визначають відповідальність сторін, умови припинення договору і таке інше. В порушення вимог чинного законодавства Банком з нею не були погоджені умови і порядок надання кредиту і його погашення, види (способи) забезпечення її зобов'язань як позичальника, порядок зміни та припинення дії договору, який крім того, не був укладений в письмовій формі і примірник договору їй не був вручений. Судом встановлено, що відповідно до анкети - заяви позичальника [PERSON] № DN5DNР00000006 від 22.07.2008 року вона просила надати їй строковий кредит у сумі 25000,00грн. на споживчі цілі терміном на 60 місяців з 28 липня 2008 року по 29 липня 2013 року включно, при умові сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 2,3% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на її зобов'язання по поверненню кредиту, сплати відсотків, штрафних санкцій, які зазначені в Анкеті-заяві позичальника та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Персональний кредит»). Погашення заборгованості відбувається в наступному порядку: щомісячно у період сплати, за який приймається період з « 25» по « 30» число кожного місяця, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 779,98грн. для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, штрафним санкціям, а також інших витрат згідно Умов. Зі змісту цієї Анкети-Заяви вбачається, що надавши та підписавши цю Анкету-Заяву позичальника, відповідачка [PERSON] розуміє та погоджується з тим, що вона надала в Банк Анкету-заяву позичальника на отримання кредиту на споживчі цілі. Вона ознайомлена та згодна з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Персональний кредит») та Тарифами Банку. Вказана Анкета - Заява підписана особисто відповідачкою [PERSON] 22.07.2008 року/а.с.29-31/. Відповідно до довідки про стандартні умови кредитування ПриватБанку та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту від 22.07.2008 року, відповідачка [PERSON] підтвердила, що ПриватБанк письмово проінформував її про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту. Зазначена довідка також особисто підписана відповідачкою [PERSON]Б./а.с.32/. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Закону сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору, як зазначено у ст. 628 ЦК України становлять умови(пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов»язковим для виконання сторонами, що передбачено ст. 629 ЦК України. Згідно ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Судом встановлено, що 22.07.2008 року між сторонами саме в письмовій формі був укладений кредитний договір, який підписаний відповідачкою [PERSON] та складається з Анкети-заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам - співробітникам Банку та/або членам їх сімей («Персональний кредит»). Таким чином, судом встановлено, що відповідачка [PERSON] висловила свою згоду на укладання кредитного договору саме в такій формі та зазначила, що вона ознайомлена з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Персональний кредит») та Тарифами Банку. Своїм підписом відповідачка підтвердила факт надання їй повної інформації про умови кредитування у ПАТ КБ «ПриватБанк». Факт отримання кредитних коштів у сумі 25000,00грн. відповідачкою [PERSON] та її представником в судовому засіданні не оспорювався, а також підтверджений заявою на видачу готівки від 29.07.2008 року/а.с.28 т.2/. Таким чином, на підставі наданих належних письмових доказів судом встановлено, що між сторонами був укладений договір, відповідно до умов якого, сторонами були прийняті на себе взаємні права та обов»язки. В Анкеті-Заяві позичальника [PERSON] зазначила, що вона ознайомлена та згодна з Умовами кредитування і своїм підписом підтвердила факт надання їй повної інформації про умови кредитування у ПАТ КБ «ПриватБанк». Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам - співробітникам Банку та/або членам їх сімей («Персональний кредит»), з якими відповідачка [PERSON] була ознайомлена, що підтверджується її особистим підписом з Анкеті-Заяві, визначені умови та порядок надання кредиту, права та обов'язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність сторін та інші умови. Отже посилання відповідачки на ту обставину, що письмовий договір між нею та Банком не укладався спростований наданими суду вище вказаними письмовими доказами. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № DN5DNР00000006 від 22.07.2008 року, наданого позивачем, загальна сума заборгованості за кредитним договором, укладеним з відповідачкою [PERSON] станом на 15.02.2013 року складає 35185,90грн., а саме: 13059,21грн.-заборгованість за кредитом, 6700,62грн.-заборгованість по процентам за користування кредитом, 13274,36грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи: 500грн. - штраф (фіксована частина), 1651,71грн. - штраф (процентна складова). Факт наявної заборгованості також підтверджується випискою по особовому рахунку [PERSON]Б./а.с.5-6, 73-295/. Отже, судом встановлено, що відповідачка [PERSON] належним чином не виконала взяті на себе зобов»язання, внаслідок чого утворилась заборгованість і у позивача виникло право вимагати її повернення. Факт отримання коштів від ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідачкою [PERSON] та її представником визнаний, однак, вони посилаються на те, що ці кошти були надані відповідачці в вигляді безвідсоткової позички як провідному фахівцю банку з автоматичним утриманням щомісячного платежу з її заробітної плати, але ці доводи відповідачкою та її представником не підтверджені в судовому засіданні жодним належним та достовірним доказом, а навпаки спростовані наданим позивачем вище зазначеними письмовими належними та достовірними доказами, отже факт того, що кошти були надані позивачем відповідачці [PERSON] у вигляді безвідсоткової позички не доведений. Згідно вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положеннями ст. 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог. Відповідно до положень ч.1,5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається із спливом строку виконання. Відповідачка [PERSON] 08.07.2013 року подала суду заяву /а.с.47 т.1/ про застосування строків позовної давності де зазначає, що оскільки дата договору 22.07.2008 року, остання оплата була проведена 01.02.2010 року, а з позовною заявою банк до суду звернувся тільки 05.03.2013 року, строк позовної давності сплинув, в зв'язку з чим просить суд застосувати строк позовної давності щодо позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» до неї про стягнення заборгованості. Але, суд не може взяти до уваги подану відповідачкою [PERSON] заяву щодо застосування при вирішені спору строку позовної давності, так як на підставі Анкети -Заяви кредит відповідачці був наданий на строк 60 місяців з 28 липня 2008 року по 29 липня 2013 року включно, тобто був визначений строк виконання зобов'язання і в такому випадку перебіг позовної давності почався із спливом строку виконання, тобто з 30.07.2013 року, а з позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося 05.03.2013 року. Таким чином, строк позовної давності позивачем не був пропущений, а тому відсутні підстави для застосування положень ч. 3,4 ст. 267 ЦК України. Разом з тим, позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» також просить застосувати до зустрічної позовної заяви [PERSON] про визнання договору недійсним вимоги закону що стосуються спливу строку позовної давності. Але, відповідачка [PERSON] звертаючись до суду з зустрічною позовною заявою посилається на ту обставину, що про порушення свого права вона дізналася лише після звернення банку до неї з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки вважала, що жодних кредитних договорів вона з банком не укладала, а кошти були надані їй в вигляді безвідсоткової позички як провідному фахівцю банку з автоматичним утриманням щомісячного платежу з її заробітної плати. Доводи відповідачки [PERSON] нічим не спростовані, а тому суд вважає, що саме з цього часу, на який посилається відповідачка, у відповідності до вимог ч.5 ст.261 ЦК України для неї розпочався перебіг позовної давності, а тому строк звернення до суду з зустрічною позовною заявою про визнання кредитного договору недійсним [PERSON] не був пропущений. Положеннями ст.ст. 10,60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, на підставі вище викладеного, суд, аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі і неможливість задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд вважає за потрібне стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» суму судового збору у розмірі 351,86грн. сплачену при звернені до суду.

Outcome: approved