Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

Позивач просить постановити рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] на його користь суму основного боргу за договором позики в розмірі 5 000 доларів США; три проценти річних від простроченої суми боргу в розмірі 220 доларів США; проценти за користування грошовими коштами в розмірі 1 970,467 доларів США, а всього 7 190,467 доларів США, а також судові витрати. Позивач посилається на те, що 16 липня 2014 між ним та відповідачем було укладено договір позики, у відповідності до якого він позичив відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 5000 доларів США, а відповідач зобовязався повернути борг у листопаді 2014 року , про що власноруч написав розписку. Але до теперішнього часу відповідач борг йому не повернув. Відповідно до ст. 1048 ЦК України з відповідача підлягають стягненню проценти за користування грошовими коштами в розмірі , визначеному на рівні облікової ставки Національного Банку України. А також відповідно до ст. 625 ч.2 ЦК України в звязку з простроченням грошового зобовязання з відповідача підлягають стягненню 3% річних від простроченої суми. Позивач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] (а.с.13) в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, направили до суду заяву про розгляд справи без їх участі в судовому засіданні , наполягають на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином відповідно до ст.. 74 ч.5 ЦПК України , про що в матеріалах справи є відповідні докази, причину неявки до суду не повідомив, заперечення проти позову не надав. Позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 16 липня 2014 року між сторонами було укладено договір позики , відповідно до умов якого відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США та зобовязався повернути ці грошові кошти у листопаді 2014 року, про що власноруч написав розписку (а.с.5). Судом також встановлено , що відповідач до теперішнього часу борг позивачу не повернув. Доказів на спростування цієї обставини відповідач не надав. Відповідно до ст.1046 ЦПК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст.1047 ЦПК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст.1048 ЦПК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст. 1049 ч.1 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Оскільки договором позики , укладеним між сторонами не встановлено розмір процентів за користування грошовими коштами, відповідно до ст. 1048 ч.1 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти в розмірі , визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України. Проценти від суми позики підлягають стягненню за весь період з дати отримання відповідачем грошових коштів по день повернення позики. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 року по справі № 6-37цс15. Згідно розрахунку , наданого позивачем, розмір процентів за користування позичковими грошовими коштами за період з 16 липня 2014 року по 20 травня 2016 року складає 1 970,47 доларів США (а.с.6). Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 3% річних від простроченої суми боргу за період з 01 грудня 2014 року по 20 травня 2016 року відповідно до заявлених позовних вимог складають: 5000 доларів США х 3% : 100% : 365 днів х 536 днів прострочення = 220 доларів США. Таким чином з відповідача на користь позивача підялгає стягненню загальна сума боргу 7 190,47 доларів США , а саме : - сума основного боргу в розмірі 5 000 доларів США; - проценти за договором позики в розмірі 1 970,47 доларів США; - три проценти річних від простроченої суми в розмірі 220 доларів США. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ст. 192 ч.1 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку , встановлених законом (ст. 192 ч.2 ЦК України). Відповідно до ст. 533 ч.1 ЦК України грошове зобов"язання має бути виконане у гривнях. За ч.2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов"язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума , що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом. Згідно з частиною 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов"язаннями допускається лише у випадку , передбаченому законом. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу ( (тобто грошової одиниці , в якій обчислена сума зобов"язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов"язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. У національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов"язання , передбачені зокрема у ст. 1048 ЦК Україїни та при застосуванні ст. 625 ЦК України. Така правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України по справі № 6-79цс14. У абзаці 2 п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 від 18 грудня 2009 року зазначено, що у разі пред"явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті , суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом , встановленим Національним банком України на день ухвадлення ріщення. Національним банком України станом на 20 липня 2016 року курс української гривні встановлено на рівні 2 481,4308 грн. за 100 доларів США (а.с.43). Таким чином на користь позивача підялгає стягненню 7 190,47 доларів США х 2481.4308 гривень : 100 = 178 426 гривен 54 копійки. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог , а саме судовий збір в сумі 1 784 гривні 27 копійок (а.с.1, 22).

Outcome: approved