Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

18 січня 2017 року [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення суми боргу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно із розпискою від 12.09.2011 року відповідач [PERSON] взяв в борг 900 000,00 доларів США, що складає 23 786 429,40 грн. за офіційним курсом Національного банку України станом на 22.12.2016 року у позивача [PERSON] на будівництво житла житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS], та зобовязався їх повернути в строк до 12.09.2016 року. На підтвердження даного факту [PERSON] була написана розписка 12.09.2011 року. На теперішній час [PERSON] зазначену суму боргу не повернув, жодних виплат не здійснював. Згідно із Свідоцтвом про право власності від 22.11.2013 року [PERSON] набув на своє імя у власність житловий будинок літ. «А-2», загальною площею 349, 40 кв. м., житловою площею 104, 70 кв. м. з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня літ. «Б», більярдна літ. «Г», літня кухня літ. «В», сауна літ. «Д», альтанка літ. «Е», погріб літ. «Ж», басейн літ. «З», місцеві очисні споруди літ. «И», «Л», «М», свердловина літ. «К», свердловина літ. «К1», огорожа №1-4, розташований за адресою: [ADDRESS]. 19.02.1993 року між відповідачами було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Харкову Харківського міського управління юстиції, запис в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу №130 від 19.02.1993року. Оскільки зазначений житловий будинок з господарськими будівлями був збудований в період їхнього перебування в шлюбних відносинах, то зазначене майно є спільним майном подружжя, більш того воно використовується в інтересах сім"ї. Власних доходів у відповідачів було недостатньо для будівництва власного житла, а тому завдяки отриманим у позику коштам, згідно із розпискою від 12.09.2011 року, [PERSON] побудував житло для родини. Вважає, що боргове зобовязання [PERSON] має бути визнане спільним боргом подружжя. Борг залишається не повернутим, він звертається до суду за захистом своїх прав та просить суд визнати борг в розмірі 900 000,00 доларів США, що складає 23 786 429,40 грн. за офіційним курсом Національного банку України станом на 22.12.2016 року, що виник у [PERSON] перед ним за розпискою від 12.09.2011 року, спільним боргом подружжя [PERSON] та [PERSON]; стягнути з відповідачів на свою користь по 450 000,00 доларів США суми боргу, що виникла за розпискою від 12.09.2011 року, що складає 11 893 214,70 грн. за офіційним курсом Національного банку України станом на 22.12.2016 року. 27 червня 2017 року представником відповідача за первісним позовом [PERSON] [PERSON], яка дії на представі нотаріально посвідченої довіреності від 04.10.2016 року, було подано зустрічну позовну заяву до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору позики, укладеного 12.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] на суму 900 000,00 доларів США, через його фіктивність. У зустрічній позовній заяві позивач посилається на те, що вказаний договір є фіктивним у відповідності до вимог ст.234 ЦК України, дії сторін під час його укладання не були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених даним договором . Вважає, що договір нібито укладений вже після виникнення спору про розподіл майна подружжя у зв"язку з розірванням шлюбу. А якщо цей договір й дійсно був укладений, то другий з подружжя діяв явно не в її інтересах. Письмової згоди на укладання вказаного договору нею надано не було. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 02 квітня 2017 року , підтримав позовні вимоги свого довірителя та просив суд їх задовольнити, заперечував проти завдоволення зустрічного позову [PERSON] до його довірителя про визнання правочину недійсним. Посянив, що під час уладення договору позики від 12.09.2011 року сторонами даного договору було досягнуто згодо щодо всіх істотних умов договору, дотримані загальні вимоги, які є необхідними для чинності правочину. Волевиявлення сторін цілком відповідало ії внутрішній волі та було спрямовано на настання певних наслідків. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вимоги позивача за первісним позовом визнав та не заперечував проти їх задоволення та пояснив, що згідно із власноруч підписаною розпискою від 12.09.2011 року він взяв борг у розмірі 900 000,00 доларів США у [PERSON] на будівництво житла житлового будинку за адресою: [ADDRESS], та зобовязався повернути їх до 12.09.2016 року. Отримані кошти були використані разом з дружиною на будівництво та оздоблення житлового будинку з усіма господарськими будівлями по вказаній адресі. З частини коштів ними були зроблені вклади (відкриті депозити) у банківських установах ні ім'я дружини [PERSON] та доньки [PERSON], по закінченню строків та поверненню вкладів з накопиченими відсотками, зазначені суми також витрачалися на оздоблення нерухомого майна та придбання рухомих речей. Оскільки власних коштів було недостатньо для будівництва вказаного будинку, ним бралися кошти в борг також і від інших осіб. У 2013 році було зареєстровано на його імя житловий будинок загальною вартістю близько 2 млн. доларів США, при цьому будинок був збудований в період перебування у шлюбних відносинах з [PERSON] , а тому є спільним майном подружжя. 07.07.2015 року ним було подаровано вказаний житловий будинок та чотири земельні ділянки доньці [PERSON]. 19.02.2016 року дочка передарувала вказане майно своїй матері [PERSON]. Вважає, що зазначене майно використане в інтересах сім'ї та на задоволення потреб сім"ї. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 16.09.2016 року , підтримав заяву свого довірителя про визнання позову, не заперечував проти його задоволення, заперечував проти завдоволення зустрічного позову [PERSON] про визнання правочину недійсним. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 01.03.2018 року , заперечували проти задоволення позову в повному обсязі, просили задовольнити зустрічний позов. Відповідач [PERSON] пояснила, що має всі підстави вважати, що насправді договору позики між її колишнім чоловіком та [PERSON] не укладалось, а розписка виготовлена та підписала «заднім числом» з метою незаконного заволодіння належним їй майном. Не зрозумілим для неї залишається джерело походження такої великої суми грошових коштів у позивача [PERSON] , які він нібито позичив [PERSON] Згідно даних звіту, складеного ТОВ «ТСТ ЕКСПЕРТ», вартість житлового будинку в с. Високий становить 1 261 700 грн., що навіть близько не еквівалентно 900 000,00 доларів США. Вона приймала безпосередню участю у проектуванні та будівництві житлового комплексу в с. Високий, тому їй відомо, що для цього використовувалися не позичені у [PERSON] кошти, а ті, які походили з інших джерел, у тому числі від продажу належних їй коштовних прикрас, автомобілів . До того ж, перед початком будівництва житлового будинку подружжям було відчужене належне їм майно, та у розпорядженні подружжя було досить коштів, аби побудувати житловий будинок , тобто не існувало потреби їх позичати. Просила прийняти до уваги той факт, що по факту змови між [PERSON] та [PERSON]. на укладення між ними фіктивного договору позики, порушено кримінальну справу. Розписка складена лише для того, щоб незаконним чином примусити її сплатити [PERSON] значну суму грошових коштів, тобто в такий спосіб заволодіти належним їй на праві власності майном. 17.10.2018 року уповноваженим представником відповідача [PERSON]- [PERSON] в судовому засіданні на підтвердження викладених ними заперечень на позовні вимоги позивача за первісним позовом було заявлено клопотання про призначення судової експертизи . Ухвалою суду було відмовлено в задоволенні клопотання про призначення технічної експертизи давності документу - розписки від 12.09.2011 року, оскільки з доводів клопотання про призначення судової експертизи не вбачається, що необхідність експертного висновку випливає з обставин справи та поданих доказів. Сторона відповідача з суб"єктивних причин на протязі тривалого часу розгляду справи не скористалась можливостю реалізації в строки, визначені нормами цивільного процесуального законодавства України , своїх процесуальних прав в обгрунтвання своєї позиції . Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та докази, надані сторонами в обгрунтування заявлених вимог та заперечень на позовні вимоги, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до вимог статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як встановлено матеріалами справи, 12.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, предметом якого є грошові кошти в розмірі 900 000,00 доларів США, з цільовим призначенням на будівництво житлового будинку з господарськими будівлями (за адресою: [ADDRESS]). Вказану суму [PERSON] отримав строком на 5 років та зобовязався повернути борг до 12 вересня 2016 року. Ориганіл розписки долучений до матеріалів справи. Сторонами в судовому засіданні не заперечувався факт перебування [PERSON] та [PERSON] в шлюбі з 19.02.1993 року, зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, а тому даний факт не підлягає доказуванню. Тобто, на час укладення договору позики від 12.09.2011 року, відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Пунктом 3 частини 1 статті 208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною 1 статті 206 цього Кодексу. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до положень ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Відповідно до ст.. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Приписами цивільного законодавства передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦКУкраїни). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст.626 ЦК України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, а договір відповідно до приписів ст. 629 ЦК України є обовязковим для виконання сторонами. У відповідності з правовою позицією Верховного Суду України по справі №6-63 цс13 (постанова від 18 березня 2013 року), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до вимог ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов"язану особу ( боржника). Незнання другого з подружжя про укладення договору не свідчить про те, що він не є зобов"язаним за його умовами, якщо об"активно даний договір було укладено в інтересах сім"ї та одержані майно було використано в інтересах сім"ї. Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. При цьому частина четверта статті 65 Сімейного кодексу України не пов'язує виникнення обов'язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на укладення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов'язаною особою, якщо об'єктивно цей договір було укладено в інтересах сім'ї та одержане майно було використано в цих інтересах(висновки Верховного Суду України, викладені у постановах №6-55цс13 від 19 червня 2013 року, №6-163цс12 від 20 лютого 2013 року, №6-88цс12 від 12 вересня 2012 року). Згідно з ч.2 ст. 73 Сімейного кодексу України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби. На підтвердження отримання позики позичальником - відповідачем [PERSON] за цим позовом, позикодавцю - [PERSON] видана розписка від 12.09.2011 року про отримання позики в сумі, визначеній в даній розписці. Оцінюючи надані суду докази, а саме розписку про отримання позики, яка складена та підписана 12.09.2011 року відповідачем [PERSON] та яка за своїм змістом має цільовий характер, суд виходить з того, що вказаний письмовий доказ є належним та допустимим підтвердженням обставин виконання позивачем умов договору позики від 12.09.2011 року в частині передачі вказаної суми грошових коштів та відповідно отримання цієї суми грошових коштів відповідачем [PERSON] від позивача за первісним позовом в позику. Згідно з даними Свідоцтва про право власності від 22.11.2013 року [PERSON] набув на своє імя у власність житловий будинок літ. «А-2», загальною площею 349, 40 кв. м., житловою площею 104, 70 кв. м. з господарськими будівлями та спорудами: літня кухня літ. «Б», більярдна літ. «Г», літня кухня літ. «В», сауна літ. «Д», альтанка літ. «Е», погріб літ. «Ж», басейн літ. «З», місцеві очисні споруди літ. «И», «Л», «М», свердловина літ. «К», свердловина літ. «К1», огорожа №1-4, розташований за адресою: [ADDRESS] . Предметом договору дарування від 07.07.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Науменко О.М. за реєстровим №441, згідно якого батько [PERSON] безоплатно передав у власність дочці [PERSON] житловий будинок, є - житловий будинок літ. «А-2», зо знаходиться за адресою: [ADDRESS]. При цьому, зазначений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований на земельних ділянках загальною площею 0, 0760 га (кадастровий номер [NUMBER]) та площею 0, 1073 (кадастровий номер [NUMBER]) складається із літ. «А-2» - житловий будинок, житловою площею 104, 70 кв. м., загальною площею 349, 40 кв. м., з такими господарськими будівлями та спорудами: літня кухня літ. «Б», «В», більярдна літ. «Г», сауна літ. «Д», альтанка літ. «Е», погріб літ. «Ж», басейн літ. «З», місцеві очисні споруди літ. «И», «Л», «М», свердловина літ. «К», «К1», огорожа №1-4 . Відповідно до даного договору дарування від 07.07.2015 року дарувальник [PERSON] відчужує нерухоме майно за згодою дружини [PERSON] , що підтверджується відповідною заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Науменко О.М. 06.07.2015 року за реєстровим №435. Згідно даних звіту про оцінку майна житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованих на земельних ділянках за адресою: [ADDRESS], станом на 25.05.2017 року ринкова вартість домоволодіння становить 52 682 400, 00 грн. Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майном як особливим обєктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (ч. 1 ст. 190 ЦКУкраїни). Зі змісту договору позики про передачу грошових коштів від 12.09.2011 року, укладеного між [PERSON] до [PERSON], вбачається , що кошти було отримано з подальшим скерування за цільовим призначенням , на будівництво житлового будинку з господарськими будівлями (за адресою: [ADDRESS]). В судовому засіданні встановлено поясненнями представника відповідача [PERSON], що за рахунок грошових коштів, які були отримані ним в позику 12.09.2011 року, було побудовано житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] та її уповноважений представник доказів, які б підтверджували наявність у подружжя інших коштів, крім позики, та витрачання саме цих грошових коштів на будівництво будинку, суду не надано . Письмові докази, які містяться в матеріалах справи , які надано сторонами, не містять даних , на підставі яких суду можливо встановити протилежне, тобто наявність у родини [PERSON] достатнього обсягу грошових коштів для будівництва . Доказів про доходи та статки відповідачів за час перебування в зареєстрованому шлюбі до суду не представлено. Твердження представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про наявність у розпорядженні подружжя достатніх коштів для будівництва житлового будинку та відсутності потреби в їх запозичанні суд вважає сумнівними, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року. В судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснила про факт існування боргових зобов'язань [PERSON] перед ПАТ «Банк Золоті Ворота», що судом може бути розцінено як неспроможність [PERSON] за власні кошти побудувати вищевказаний будинок. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін. У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. З пояснень представника позивача за первісним позовом та відповідача [PERSON] вбачається, що [PERSON] дійсно отримав в борг від [PERSON] в борг грошові кошти у визначеному в розписці розмірі з зобов"язанням їх повернення в визначений стронами договору термін. Посилання представника відповідача [PERSON] про відсутність фінансової можливості у позивача [PERSON] надати позику в такому розмірі є неспроможними. Як встановлено під час судового розгляду кошти, які були передані в борг [PERSON], це спільні з батьком позивача кошти ([PERSON]), їх спільні збереження та доходи. На ім'я батька позивача зареєстрований гостиничний комплекс в курортній зоні відпочинку загальною площею 1401,2 кв.м. в [ADDRESS]. Від здачі приміщень в оренду отримують значні прибутки. Вказане не спростовано відповідачем [PERSON] та її представниками. Суд також вважає, що обізнаність другого з подружжя про джерела надходження коштів і їх подальше використання на потреби сім'ї за його мовчазної згоди повинні розцінюватись як схвалення таких дій того з подружжя, який уклав договір і використав отримане за ним в інтересах сім'ї, і, відповідно, повинно бути підставою для виникнення спільного майнового обов'язку. Вимогами ст. 204 ЦК України визначена презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Законних підстав для визнання договору позики від 12.09.2011 року н судом недійсним не вбачається, тому що даний договір породив юридичні права та обов'язки учасників даних правовідносин. Посилання представника відповідача [PERSON] на його сумнівну правову природу та відсутність згоди, як дружини, на укладення такого договору не може бути підставою для відмови в позові. У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-486цс16 зазначено, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобовязання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час судового розгляду встановлено, що договір укладався в інтересах сім'ї, а тому суд, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, натомість доводи представника відповідача [PERSON] спростовані, а також враховуючи факт визнання позову відповідачем [PERSON], який безпосередньо є стороною договору позики, дійшов висновку, що позовні вимоги законні, обґрунтовані, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду , а тому підлягають задоволенню. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, ввадає, що суб"єктивні доводи представника відповідача [PERSON] про факт змови між [PERSON] та [PERSON], та укладення між ними фіктивного договору позики, жодним чином не підтверджені, а тому суд їх відхиляє та відмовляє в задоволенні зустрічного позову. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі вимог статті 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved