Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку в спільній сумісній власності, мотивуючи свої вимоги тим, що вони з відповідачкою з квітня 2010 року проживали однією сім"єю та вели з ним спільне господарство. За час спільного проживання у сторін народилася дочка [PERSON], [INFO]. 22.09.2014 року сторонами було придбано ? частину квартири [ADDRESS], право власності на яку було оформлено на ім'я відповідачки [PERSON] Наприкінці 2016 року сімейні стосунки сторін значно погіршилися, на даний час вони не ведуть спільне господарство, не мають спільного бюджету, хоча і проживають в одній квартирі. Враховуючи те, що вони на даний час не мають можливості вирішити питання щодо поділу спільного майна, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд: - встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім"єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з квітня 2010 року по грудень 2016 року включно; - визнати ? частину квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; - визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]; - визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 03.07.2017 року накладено арешт на ? частину квартири [ADDRESS]. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 25.07.2017 року внесено виправлення до ухвали судді від 03.07.2017 року. 01.08.2017 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна. Зустрічний позов мотивований тим, що сторони проживали однією сім'єю у період з квітня 2010 року по грудень 2016 року включно. За період спільного проживання було придбано наступне майно: ? частина квартири [ADDRESS], автомобіль Фольксваген д\\н [NUMBER], земельна ділянка, площею 0, 12 га, що знаходиться у с. Михайлівка Броварського району Київської області, пральна машина та холодильник. Але позивачка за зустрічним позовом вважає, що ? частина квартири, власником якої вона є, була придбана за її особисті кошти, отримані від продажу квартири, що була отримана нею у спадщину, за власні заощадження та кошти, отримані від бізнесу, що вона успадкувала від матері. Відповідач у цей час не мав належного доходу для того, щоб прийняти участь у придбанні частини квартири, а тому підстав вважати ? частину вказаної квартири спільним майном немає. Що стосується іншого майна, то воно було придбано за спільні кошти сторін у справі, а тому підлягає поділу на загальних підставах. На даний час автомобіль Фольксваген відповідачем виставлено на продаж. Враховуючи те, що дійти згоди щодо поділу спільного майна сторони не можуть, позивачка звертається до суду з даним зустрічним позовом, в якому просить суд: - визнати право власності за позивачкою на ? частину квартири [ADDRESS]; - визнати земельну ділянку, площею 0, 1200 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, Жердівська сільська рада, спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; - визнати за [PERSON] право власності на ? частину земельну ділянку, площею 0, 1200 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, Жердівська сільська рада; - визнати за [PERSON] право власності на ? частину земельну ділянку, площею 0, 1200 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, Жердівська сільська рада; - визнати автомобіль марки Фольксваген, 2004 року випуску, д\\н [NUMBER], спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] у рахунок компенсації за ? частину автомобіля марки Фольксваген, 2004 року випуску, грошову суму у розмірі 110500, 00 грн.; - визнати за [PERSON] право власності на автомобіль Фольксваген, 2004 року випуску, д\\н [NUMBER]; - визнати за [PERSON] право власності на пральну машину SAMSUNG WF 1602W5K\; - визнати за [PERSON] право власності на холодильник LG CW-B469BQHW. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.10.2017 року судом прийнято зустрічну позовну заяву до розгляду в одному провадженні з основним позовом. 10.10.2017 року до суду надійшли заперечення представника відповідача на основний позов, в яких відповідачка позовні вимоги визнає частково, у частині задоволення позову про встановлення факту проживання однією сім'єю не заперечує, а в частині визнання частини квартири спільним сумісним майном заперечує. Так, заперечення проти позову мотивовані тим, що ? частина квартири [ADDRESS] була придбана за особисті кошти відповідачки, отримані від продажу квартири, що була успадкована нею після матері; за кошти, отримані від продажу торгівельного павільйону. А тому відповідачка вважає частину квартири її особистим майном, що не підлягає поділу на загальних підставах. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.10.2017 року накладено арешт на автомобіль Фольксваген та земельну ділянку, що знаходиться на території Жердівської сільської ради Броварського району Київської області. 29.11.2017 року відповідачем та представником відповідача за зустрічним позовом подано заперечення на зустрічний позов. У даних запереченнях відповідач вказує про те, що він визнає позовні вимоги частково, не заперечує проти задоволення позовних вимог про поділ земельної ділянки, пральної машинки та холодильнику, при цьому заперечує проти визнання за позивачкою право власності на ? частину квартири та поділ автомобіля. Заперечення відповідача мотивовані тим, що частина квартири була придбана за спільні кошти, а саме особисті кошти позивачки за зустрічним позовом та кошти, що були отримані відповідачем у позику у знайомих. Що стосується автомобіля, то відповідач вказує, що він був придбаний за його особисті кошти, а саме за кошти, отримані від продажу автомобіля ДЕУ, що був придбаний ним до 2010 року. На даний час автомобіль Фольксваген ним проданий для часткового погашення боргових зобов'язань, що виникли у зв'язку з придбанням частини спірної квартири. 15.01.2018 року до суду надійшла Відповідь на відзив на зустрічний позов представника відповідача. 20.02.2018 року до суду надійшла заява позивачки за зустрічним позовом про зміну предмету позову, відповідно до якої позивачка просить суд: - визнати право власності за позивачкою на ? частину квартири [ADDRESS]; - визнати земельну ділянку, площею 0, 1200 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, Жердівська сільська рада, спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; - визнати за [PERSON] право власності на ? частину земельну ділянку, площею 0, 1200 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, Жердівська сільська рада; - визнати за [PERSON] право власності на ? частину земельну ділянку, площею 0, 1200 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, Жердівська сільська рада; - визнати автомобіль марки Фольксваген, 2004 року випуску, д\\н [NUMBER], спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] у рахунок компенсації за ? частину автомобіля марки Фольксваген, 2004 року випуску, грошову суму у розмірі 74343, 00 грн.; - визнати за [PERSON] право власності на пральну машину SAMSUNG WF 1602W5K\; - визнати за [PERSON] право власності на холодильник LG CW-B469BQHW. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.04.2018 року до участі у справі залучено третю особу [PERSON]. У судовому засіданні позивач та його представник підтримала позовні вимоги, частково визнали зустрічні позовні вимоги, у частині зустрічних позовних вимог про визнання права власності на ? частину квартири та про розподіл автомобіля просили відмовити. Відповідачка та її представник у судовому засіданні частково визнали позовні вимоги, у частині встановлення факту проживання однією сім'єю, а також повністю підтримали зустрічний позов, просили його задовольнити. Третя особа у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги [PERSON], просила їх задовольнити. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачки, представника відповідачки, третьої особи, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] проживали однією сім"єю без укладення шлюбу з квітня 2010 року по грудень 2016 року включно. Сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, мали взаємні права та обов'язки, вели спільне господарство, піклувались один про одного, мали спільний бюджет. У період спільного проживання сторін у них народилася дочку [PERSON], [INFO]. Даний факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні, був повністю визнаний стороною відповідачки та доведений належними доказами. Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так, обставини щодо спільного проживання сторін у справі у період з квітня 2010 року по грудень 2016 року повністю визнані відповідачкою, про що зазначено як у зустрічному позові, так і у запереченнях на основний позов, у суду не має обґрунтованого сумнівну щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання стороною відповідачки. Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім"єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім"ю складають особи, які спільно проживають, пов"язані спільним побутом, мають взаємні права та обов"язки. Враховуючи вищевикладене, суд вважає встановленим факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім"єю без укладення шлюбу у період з квітня 2010 року по грудень 2016 року включно, а тому дані позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме ? частини квартири, то судом встановлено наступне. Як встановлено при розгляді справи, до вересня 2014 року сторони проживали у квартирі № [ADDRESS], що належала на праві власності матері позивача - третій особі у справі [PERSON] 01.08.2014 року відповідачка [PERSON] здійснила продаж квартири [ADDRESS], що належала їй на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири. Продаж вказаної квартири був здійснений за 144000, 00 грн. 13.09.2014 року третя особа у справі [PERSON] здійснила продаж квартири [ADDRESS], що належала їй на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири. Продаж вказаної квартири був здійснений за 492100, 00 грн. 22.09.2014 року відповідачкою [PERSON] та третьою особою [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] (по ? частині), що підтверджується договором купівлі-продажу квартири. Придбання квартири було здійснено за 848000, 00 грн. На даний час у спірній квартирі проживають сторони у справі [PERSON] та [PERSON], а також їх неповнолітня дочка [PERSON], 2014 року народження. У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що ? частина квартири була придбана за спільні кошти подружжя, у тому числі кошти, отримані ним у борг у знайомих, оскільки тих коштів, що у них були, їм не вистачало, а тому він вважає вказане майно спільним сумісним майном. Відповідачка, заперечуючи проти позову, вказує про те, що ? частина квартири є її особистим майном, оскільки була придбана за її особисті кошти, отримані від продажу квартири у м. Коростишів, продажу торгівельного павільйон та власні заощадження. Згідно із вимогами ст. 74 Сімейного Кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім"єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ст. 70 Сімейного Кодексу України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім?ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" застосування ст. 74 Сімейного Кодексу України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. При розгляді справи встановлено, що на момент придбання спірної квартири сторони по справі в будь-яких інших зареєстрованих шлюбах не перебували, ніяких письмових договорів щодо квартири не укладали, придбали квартиру у період спільного проживання, за спільні кошти подружжя, а тому суд вважає, що ? частина квартири [ADDRESS] є спільним майном, що підлягає поділу на загальних підставах. Що стосується посилання позивача на отримані у позику грошові кошти для придбання спірного майна, то слід зазначити наступне. Під час розгляду справи встановлено, що 18.09.2014 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір позики, відповідно до якого позивач отримав у борг грошові кошти у розмірі 3000, 00 доларів США, що зобов'язався повернути. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона на прохання [PERSON] позичила її сина грошові кошти у розмірі 3000, 00 доларів США та 9000, 00 грн., оскільки їм не вистачало грошових коштів для придбання квартири. Під час складання розписки також була присутня [PERSON] На даний час грошові кошти їй повернули. Крім того, 16.09.2014 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір позики, відповідно до якого позивач отримав у борг грошові кошти у розмірі 3000, 00 доларів США, що зобов'язався повернути. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що на прохання своєї подруги [PERSON] вона позичила її сину [PERSON] грошові кошти у розмірі 3000, 00 доларів США, оскільки їм не вистачало грошових коштів для придбання квартири. Грошові кошти їй були повернуті [PERSON] Крім того, 19.09.2014 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір позики, відповідно до якого позивач отримав у борг грошові кошти у розмірі 2000, 00 доларів США, що зобов'язався повернути. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що на прохання [PERSON] вона позичила її сина [PERSON] грошові кошти у розмірі 2000, 00 доларів США, про що він склав розписку. Гроші їй до цього часу не повернули. Але слід зазначити, що надані стороною позивача розписки про отримання грошових коштів у борг доводять той факт, що між вказаними у договорах сторонами виникли боргові зобов'язання, але при цьому жодним чином не підтверджують, що вказані у розписках грошові кошти були витрачені саме на придбання спірного майна - ? частини квартири. Крім того, відповідачка у справі факт отримання грошових коштів у борг позивачем для придбання спірної квартири категорично заперечувала. Крім того, позивач [PERSON] є державним службовцем, має зобов'язання щодо декларування всіх своїх доходів та витрат, зокрема, подавати щорічну декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру. Але згідно щорічної декларації [PERSON] за 2016 рік у розділі "Фінансові зобов'язання" відсутня інформація щодо наявних у нього боргових зобов'язань, що виникли у нього у 2014 році і не виконані станом на 2017 рік. Відповідно ж до декларації [PERSON] за 2014 рік у розділі "Фінансові зобов'язання" також не зазначено жодної інформації про наявні у нього боргові зобов'язання за розписками, що були надані позивачем у судовому засіданні. Що стосується заперечень відповідачки про те, що позивач не мав належного доходу у період спільного проживання для придбання спірного майна, то слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, незалежно від розміру доходу, отриманого сторонами у період спільного проживання, набуте ними майно є спільним майном, а тому підлягає поділу на загальних підставах. Зважаючи на викладене вище, заперечення відповідачки щодо відсутності у позивача належного доходу для придбання спірного майна, судом до уваги не приймаються. Також судом були перевірені доводи відповідачки щодо того, що ? частина квартири була придбана за її особисті кошти, а тому є її особистим майном. Статтею 57 Сімейного кодексу України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Пунктом 23 вищевказаної Постанови Пленуму від 21.12.2007 року встановлено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року у справі № 6-399цс17, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 Сімейного кодексу України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Так, при розгляді справи встановлено, що, дійсно, 01.08.2014 року відповідачка [PERSON] здійснила продаж квартири [ADDRESS], що належала їй на праві власності. Продаж вказаної квартири, згідно договору від 01.08.2014 року, був здійснений за 144000, 00 грн. У своїх зустрічних позовних вимогах та запереченнях на позов [PERSON] вказує про те, що ціна у договорі не відповідає дійсній ціні, за яку було здійснено продаж квартири, оскільки за продаж квартири відповідачкою було отримано грошові кошти у розмірі 25000, 00 доларів США, що станом на 01.08.2014 року було еквівалентно 308000, 00 грн. Також відповідачка вказує про те, що нею був здійснений продаж торгівельного павільйону у м. Коростишів, що належав її матері, за 4000, 00 доларів США. Саме кошти, отримані від продажу квартири та торгівельного павільйону, і були витрачені відповідачкою на придбання ? частини спірної квартири. Як встановлено судом, придбання спірної квартири [ADDRESS] було здійснено за 848000, 00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 22.09.2014 року. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], яка є двоюрідною сестрою відповідачки, пояснила, що [PERSON] продала після смерті матері квартиру за 25000, 00 доларів США. Крім того, у [PERSON] після смерті матері залишився бізнес у м. Коростишів, який вона нещодавно продала. Вона завжди була дуже самостійною і мала можливість заробляти кошти. Свідок [PERSON], допитана у судовому засіданні, пояснила, що вона є рідною сестрою [PERSON] Її сестра продала квартиру у м. Коростишів за 25000, 00 доларів США, що була отримана нею у спадщину, а гроші вклала у придбання квартири у м. Києві. Також сестрою був проданий контейнер у м. Коростишів, що залишився після смерті матері, за 4000, 00 доларів США, вказані кошти також були вкладені у придбання спірної квартири у м. Києві. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою за зустрічним позовом не доведено той факт, що від продажу квартири у м. Коростишів нею були отримані грошові кошти у розмірі 25000, 00 доларів США, а не 144000, 00 грн., а також не надано належних доказів на підтвердження продажу торгівельного павільйону та отримання грошових коштів у розмірі 4000, 00 доларів США за його продаж. Крім того, позивачкою за зустрічним позовом не надано належних та достовірних доказів на підтвердження того, що отримані нею 01.08.2014 року під продажу квартири у м. Коростишів грошові кошти у розмірі 144000, 00 грн. були витрачені на придбання спірної частини квартири [ADDRESS] 18.09.2014 року. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що позивачкою [PERSON] не доведено того факту, що ? частина спірної квартири є її особистим майном, а тому дані твердження судом до уваги не приймаються, оскільки вони були спростовані під час розгляду справи належними доказами. Також слід зазначити, що позивач [PERSON] за період спільного проживання сторін працював, отримував дохід, що підтверджується відповідними довідками та деклараціями, а тому стверджувати, що він не мав жодного доходу та не приймав участь у придбанні спірного майна, не можна. Крім того, при розгляді справи встановлено, що спірна квартира була придбана сторонами для проживання в ній сім"ї, тобто, в її інтересах, у квартиру в"їхали відразу і сторони по справі, і дочка сторін, придбавали в квартиру речі, проводили ремонтні роботи. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] про поділ земельної ділянки, то слід зазначити наступне. Відповідно до Розпорядження Броварської районної державної адміністрації № 805 від 23.05.2011 року [PERSON] був виданий державний Акт на право власності на земельну ділянку, площею 0, 1200 га, що знаходиться на території Жердівської сільської ради Броварського району Київської області, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення земельної ділянки - для ведення індивідуального садівництва. Відповідно до ч. 5 ст. 61 Сімейного кодексу України (у редакції, що діяла на 2011 рік) об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, встановлені по справі обставини, суд вважає зустрічні позовні вимоги [PERSON] у частині визнання земельної ділянки спільним сумісним майном та поділу її між сторонами підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання автомобіля спільним сумісним майно та про його поділ також підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, у період перебування у фактичних шлюбних відносинах 13.09.2014 року сторонами був придбаний автомобіль Фольксваген, 2004 року випуску, д\\н [NUMBER] за 11500, 00 доларів США. Автомобіль був зареєстрований на ім'я [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та витягом з реєстру транспортних засобів. 03.08.2017 року позивачем [PERSON] був здійснений продаж вказаного автомобіля без відома відповідачки за 148687, 00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу автомобіля від 03.08.2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] Частиною 1 статті 61 Сімейного Кодексу України визначено, що об"єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частиною 2 статті 184 ЦК України передбачено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ч. 4 ст. 71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Враховуючи те, що автомобіль марки Фольксваген придбаний сторонами у період спільного проживання, то він визнається судом спільним сумісним майном, а тому підлягає поділу на загальних підставах. Оскільки автомобіль був проданий позивачем у період розгляду справи, суд вважає, що з відповідача за зустрічним позовом на користь позивачки повинна бути стягнута компенсація у розмірі ? часини вартості автомобіля, а саме у розмірі 74343, 00 грн. Одночасно слід зазначити, що судом не приймаються до уваги заперечення відповідача за зустрічним позовом щодо того, що вказаний автомобіль є його особистим майном, з наступних підстав. Заперечуючи проти поділу автомобіля, відповідач вказує про те, що він придбав автомобіль Фольксваген за особисті кошти, отримані ним від продажу автомобіля ДЕУ, що був придбаний ним до спільного проживання сторін, а також за кошти, що подарувала йому бабуся та позичила знайомі. Так, судом встановлено, що відповідно до Кредитного договору, укладеного між ПАТ "ПроФінБанк" та [PERSON], відповідачем було отримано кредит у розмірі 9886, 00 доларів США на придбання автомобіля ДЕУ, 2006 року випуску. Станом на 09.10.2010 року кредит був повністю погашений, що підтверджується довідкою Банку від 09.10.2010 року. Відповідач вказує про те, що автомобіль ДЕУ був ним проданий за 5200, 00 доларів США [PERSON] Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він придбав у [PERSON] автомобіль ДЕУ у 2014 році за 5200, 00 доларів США. Автомобіль був проданий згідно генеральної довіреності, у подальшому він був знятий з реєстраційного обліку. Грошові кошти за продаж автомобіля були передані [PERSON] Але слід зазначити, що будь-яких належних доказів на підтвердження того, що автомобіль ДЕУ був проданий відповідачем, а також саме за 5200, 00 доларів США, суду надано не було. Крім того, відповідачем не було надано належних доказів на підтвердження того, що саме за вказані вище кошти був придбаний автомобіль Фольксваген. Зважаючи на викладене вище, встановлені по справі обставини, досліджені судом докази, суд вважає, що автомобіль Фольксваген був придбаний сторонами у період їх спільного проживання, факт придбання автомобіля за особисті кошти відповідача під час розгляду справи не знайшов свого підтвердження, а тому вказаний автомобіль повинен бути визнаний спільним майном сторін та підлягає поділу на загальних підставах. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] про поділ пральної машинки та холодильнику, то слід зазначити наступне. Як встановлено при розгляді справи, у період спільного проживання сторін ними було придбано 28.09.2014 року пральну машину SAMSUNG WF 1602W5K\, вартістю 3439, 00 грн., та холодильник LG CW-B469BQHW, вартістю 4894, 12 грн., що підтверджується відповідними договором та чеком. Враховуючи те, що сторонами придбано вказане майно у період спільного проживання, що також не заперечувалося ними під час розгляду справи, суд вважає за можливе, з урахуванням думки сторін, здійснити поділ вказаного майна наступним чином - виділити у користування позивачці [PERSON] холодильник, а відповідачу [PERSON] пральну машину, при цьому задовольнивши зустрічні позовні вимоги у цій частині. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки за основним позовом [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 4240, 00 грн., а з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягають стягнення витрати по сплаті судового збору у розмірі 6428, 34 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial