Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-11 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом де вказує, що з 01.06.2008 року по 22.07.2014 року працював дорожнім працівником IV разряду у Філії "Слов"яносербський райавтодор" ДП "Луганський облавтодор" і був звільнений за п.1 ст.36 КЗпП України. У зв"язку з подіями в Україні він з родиною був змушений покинути своє місце проживання і на теперішній час вони зареєстровані, як особи, переміщені з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. З 03 серпня 2015 року працює фахівцем з підготовлення замовлень підрозділу з обслуговування "Хаск-Флекс" ТОВ "Нано Про". Станом на теперішній час відповідач має перед ним заборгованість по заробітній платі у розмірі біля 10000 грн. Неодноразові звернення до відповідача з заявами про виплату заборгованості ніяких результатів не принесли. Тому просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку та моральну шкоду у розмірі 10000 грн. Позивач у судове засідання не з"явився, надав суду письмову заяву з проханням розглянути справу у його відсутність. Заявлені позовні вимоги підтримав і просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з"явився, надав суду письмові заперечення, в яких просив в задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що у зв"язку з проведенням на території Луганської області антітерористичної операції ДП "Луганський облавтодор" був переміщений та перереєстрований на території де здійснюють свої повноваження органи влади України. Філія "Слов"яносербський райавтодор", яка є відокремленим підрозділом із власною бухгалтерією, знаходиться на тимчасово окупованій території України, де державні органи влади не здійснюють своїх повноважень, тому довідку про наявну перед позивачем заборгованість по заробітній платі неможливо брати до уваги. До того ж ДП "Луганський облавтодор" не несе відповідальності за боргами Філії "Слов"янський райавтодор". Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з огляду на наступне. У відповідності з вимогами ст.94 Кодексу Законів про Працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як встановлено у судовому засіданні позивач з 01.06.2008 року по 22.07.2014 року працював дорожнім працівником IV разряду у Філії "Слов"яносербський райавтодор" ДП "Луганський облавтодор" (а.с.6-8). Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Філія "Слов"яносербський райавтодор" є підрозділом ДП "Луганський облавтодор". Суд не приймає до уваги доводи відповідача стосовно того, що відповідальність за порушення строків виплати позивачеві заробітної плати повинна нести філія "Слов"яносербський райавтодор", оскільки, як вбачається зі статті 3 положення філії "Слов"яносербський райавтодор" ДП "Луганський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" філія є відокремленим підрозділом Підприємства, не є юридичною особою і діє відповідно до чинного законодавства і цього Положення. Аналогічні вимоги закріплені в статті 95 Цивільного кодексу України. За таких обставин заборгованість по заробітній платі, яка виникла перед позивачем та середнього заробітку за час затримки розрахунку, підлягає стягненню саме з ДП "Луганський облавтодор", як юридичної особи, яка має повну цивільну право- та дієздатність. Суд не приймає до уваги доводи позивача стосовно того, що відповідач має перед ним заборгованість по заробітній платі близько 10000 грн., оскільки, в порушення вимог ст.60 ЦПК України, належних та допустимих доказів цього позивачем суду не надано. Суд не приймає до уваги доводи відповідача стосовно того, що довідка про заборгованість перед позивачем по заробітній платі є недійсною, оскільки ця довідка завірена печаткою на якій зазначено, що це підприємство перебуває на території, підконтрольній Україні. До тогож, у відповідності з вимогами положення філії "Слов"яносербський райавтодор" ДП "Луганський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" усі рішення щодо злиття, приєднання, поділу, перетворення філії здійснюється на підставі рішення головного підприємства, яким є ДП "Луганський облавтодор". Таким чином, рішення щодо перереєстрації філії, яка опинилась на тимчасово окупованій території України, повинно прийматися саме ДП "Луганський облавтодор". Сторонами суду не надано доказів того, що зазначене підприємство не було перереєстроване на території України, де органи влади здійснюють усю повноту влади, а тому суд приймає до уваги надану позивачем довідку про наявну у відповідача перед ним заборгованість по заробітній платі. Таким чином, оголошена та досліджена сукупність доказів призводить суд до висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі 1512 грн.37 коп. Що ж стосується середнього заробітку за час затримки розрахунку до суд приходить до наступного. Постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року встановлено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Як вбачається з довідки про заробітну плату позивача, його заробітна плата за липень 2014 року становить 1512 грн.37 коп. (а.с.10). Оскільки позивачем не надано інших відомостей щодо заробітної плати за останні 2 календарних місяці, що передували його звільненню, суд вираховує середньогодинну ставку позивача, необхідну для обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка становить 65 грн.76 коп. (1512 грн.37 коп. : 23 робочі дні). Відповідач не сплачує позивачеві заборгованість по заробітній платі 751 день. Таким чином, середній заробіток, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за час затримки розрахунку становить 49385 грн.76 коп. (65 грн.76 коп. х 751 день). Що стосується позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, то в цій частині позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. У відповідності з вимогами ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Як роз"яснив Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №4 від 31.03.1995 року (з наступними доповненнями та змінами) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача суд враховує характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин по справі, вважає за можливе стягнути моральну шкоду у розмірі 1500 грн. У відповідності з вимогами ст.88 ЦПК України, оскільки позивач при зверненні до суду був звільнений від оплати судового збору, судовий збір у розмірі 551 грн.20 коп. підлягає стягненню на користь держави з відповідача. На підставі вищевикладеного, ст.ст.116, 117, 237-1 КЗпП України, ст.95 ЦК України, Постановои КМУ №100 від 08 лютого 1995 року,

Outcome: partial