Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до\~ Великопаладської сільської ради Виноградівського району, [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Вимоги позову мотивовано тим, що 22.04.2013 року померла тітка позивача [PERSON], а 25.04.2013 року помер його дядько - [PERSON] Габріелович. Після смерті [PERSON] Габріеловича, відкрилася спадщина в тому числі на спадковий житловий будинок, який розташований в с. В.Паладь по вул. Кошута 224, Виноградівського району. На випадок своєї смерті спадкодавцем було залишено заповідальне розпорядження на користь свого онука - відповідача [PERSON], однак такий від прийняття спадщини за заповітом відмовився, про що подав відповідну заяву нотаріусу. Інші спадкоємці за законом, які могли б успадкувати спадкове майно та спадкоємців, передбачених ст..1241 ЦК України, немає. Позивач вказує, що спадщину після смерті дядька [PERSON] ним прийнято, що стверджує заявою поданою до приватного нотаріуса Виноградівського районного нотаріального округу [PERSON] від 04.06.2013 року, однак він не може отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі із-за відсутності правовстановлюючого документа на будинок, тому змушений звернутися до суду про визнання за ним права власності на спадкове майно. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином своєчасно, в судове засідання не з"явилися, однак представник позивача подала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю, просить суд такі задовольнити. Відповідачі про день, час та місце розгляду справи будучи повідомленими належним чином своєчасно, в судове засідання також не зявилися, заяв, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому у відповідності до ст.169 ЦПК України справу розглянуто у їхню відсутність. Обстеживши матеріали справи та клопотання представника позивача, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необовязковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач в своїй позовній заяві. У судовому засіданні встановлено, що 22.04.2013 року померла тітка позивача [PERSON], а 25.04.2013 року помер його дядько - [PERSON] Габріелович. Після смерті [PERSON] Габріеловича, відкрилася спадщина в тому числі на спадковий житловий будинок, який розташований в с. В.Паладь по вул. Кошута 224, Виноградівського району. На випадок своєї смерті спадкодавцем було залишено заповідальне розпорядження на користь свого онука - відповідача [PERSON], однак такий від прийняття спадщини за заповітом відмовився, про що подав відповідну заяву нотаріусу. Інші спадкоємці за законом, які могли б успадкувати спадкове майно та спадкоємців, передбачених ст.1241 ЦК України, немає. Після смерті дядька [PERSON] позивач прийняв спадщину, що стверджується заявою від 04.06.2013 року, поданою ним до приватного нотаріуса Виноградівського районного нотаріального округу [PERSON], відповідно до якої, нотаріусом заведена спадкова справа, відносно спадкодавця - [PERSON] Габріеловича, який 25.04.2013 року помер. Відповідно до\~ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати Свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 зазначеного Кодексу\~встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Верховний Суд України в п. 23\~Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 розяснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У зв'язку з необхідністю оформити спадщини, що залишилася після смерті дядька позивач звернувся до приватного нотаріуса Виноградівського районного нотаріального округу [PERSON] Разом з тим, приватним нотаріусом позивачу було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадковий будинок та розяснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду, що стверджується листом відмовою від 06.05.2016 року за № 42/22-2013/02-14. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Крім того, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до виготовленого КП Виноградівським РБТІ Технічного паспорту від 12.05.2015 року та Довідки КП «Виноградівське районне бюро технічної інвентаризації» за №371/25 від 21.05.2015 року вбачається, що житловий будинок, який розташований в с.В.Паладь по вул. Кошута 224, Виноградівського району будівництвом завершений (рік побудови будинку 1880, надвірних будівель та споруд 1977) та рахується за спадкодавцем - [PERSON] Габріеловичем, який помер 25.04.2013 року. Крім того, як вбачається із довідки виконкому Великопаладської сільської ради Виноградівського району за № 307 від 28.05.2013 року, згідно записів з по господарської книги №7, особовий рахунок № 0317, житловий будинок, який розташований в с.В.Паладь по вул. Кошута 224, Виноградівського району, рахується за дядьком позивача [PERSON] Габріеловичем, який помер 25.04.2013 року. Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31. 01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах судами повинні оцінюватись у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. (Лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року"). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів"). Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України). За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих позивачем доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Outcome: approved