Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення неустойки за порушення зобов"язання, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.02.2016 року задоволено позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу з [PERSON] З відповідачки на користь позивача стягнуто кошти у розмірі 45000, 00 грн. в якості вартості послуг за договором про надання правової допомоги та неустойку у розмірі 10000, 00 грн. Але до цього часу судове рішення відповідачкою не виконано. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідачки на його користь неустойку за невиконання зобов"язань у розмірі 387000, 00 грн. У судовому засіданні позивач уточнив свої позовні вимоги, просив їх задовольнити, стягнути з відповідачки на його користь неустойку у розмірі 670500, 00 грн. за період з 04.02.2016 року по 28.11.2016 року включно. У судовому засіданні відповідачка та її представник позовні вимоги не визнали. Пояснили, що підстав для задоволення позову немає, оскільки розмір неустойки значно перевищує розмір боргу. Також зазначили, що на даний час виконавчою службою проводяться виконавчі дії для виконання судового рішення, а тому підстав для застосування штрафних санкцій немає. На підставі викладеного відповідачка та її представник просили у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення позивача, відповідачки, її представника, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 11.09.2014 року між сторонами був укладений Договір про надання послуг, відповідно до умов якого позивач [PERSON] зобов"ячався надати правову допомогу та у судовому порядку вирішити питання про визнання права власності на спадкове майно - квартиру [ADDRESS] та виселення з неї [PERSON] Відповідачка зобов"язувалась протягом 20 днів після набрання законної сили рішенням суду про визнання за нею права власності на спадкове майно виплатити позивачу грошову винагороду у розмірі 5 % від суми позову. 12.09.2014 року [PERSON] оформила довіреність, якою уповноважила [PERSON] представляти її інтереси в усіх державних органах. Після набрання судовим рішенням законної сили відповідачка відмовилася сплатити позивачу кошти за надані послуги. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.02.2016 року з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] стягнуто грошові кошти у розмірі 45000, 00 грн. в якості вартості послуг за договором та неустойка у розмірі 10000, 00 грн. Як вказує у своїх позовних вимогах [PERSON], відповідачка до цього часу грошові кошти не повернула, а на даний час здійснюються виконавчі дії для примусового стягнення коштів, а тому він звертається до суду з даним позовом про стягнення неустойки за невиконання зобов"язань у розмірі 670500, 00 грн. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 525, 526 ЦК України зобов"язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або до інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов"язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, що не виконано боржниками, не припиняє зобов"язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останніх від відповідальності за невиконання грошового зобов"язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Така позиція суду підтримується і Верховним Судом України, яка викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України по справі № 6-113цс14 від 01.10.2014 року. Але при цьому слід зазначити, що при проведенні розрахунку позивач керувався ст. 549, 611 ЦК України, що передбачають правові наслідки за порушення зобов"язання, зокрема, сплату неустойки. При цьому слід зауважити, що стягнення неустойки у даних правовідношеннях, що виникли після набрання судовим рішенням законної сили, діючим законодавством не передбачено, що також і підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у зазначеній вище постанові. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст.. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed