Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про визнання зобов"язання за кредитним договором №34/КВ/Ф-07 від 14.03.2007 року, зобов"язання за договором іпотеки, укладеним 14.03.2007 року, посвідченим державним нотаріусом Павлюк І.І. Верховинської РДНК за реєстровим номером 630, зобов"язання за договором поруки 34/П-07 від 14.03.2007 року припиненими; зобов"язання здійснити дії, передбачені чинним законодавством на момент їх вчинення, щодо виведення з іпотеки нежитлових приміщень, що передані в іпотеку згідно договору іпотеки, укладеним 14.03.2007 року, посвідченим державним нотаріусом Павлюк І.І. Верховинської РДНК за реєстровим номером 630. Позовні вимоги мотивував тим, що 14.03.2007 року між позивачем та «Укрпромбанком» було укладено кредитний договір № 34/КВ/Ф-07, який був забезпечений іпотекою нерухомого майна від 14.03.2007 року та порукою від 14.03.2007 року № 34/П-07. 01.07.2010 року право вимоги від ТОВ «Укрпромбанк» перейшло до ПАТ «Дельта Банк». Протягом строку дії кредитного договору він добросовісно його виконував і повернув кредит у повному обсязі. Звернувшись до банку з проханням звільнити його нерухоме майно від іпотеки отримав відповідь від 27.04.2017 року про те, що за невиконання його зобов`язань перед банком йому нараховано штраф у розмірі 50% від суми кредиту, а саме 1593499,17 грн. При цьому конкретних підстав для такого нарахування не наведено. Згідно розрахунку заборгованості від 22.06.2017 року сума заборгованості за кредитом становить 0,00 дол. США, сума заборгованості за відмотками становить 0,00 дол. США, пеня у розмірі 1372,18 грн.( на момент подачі позову погашена у повному обсязі), штраф за невиконання умов договору 1593499,17 грн. На вимогу позивача деталізувати штрафні санкції, отримав відповідь вже з новою необґрунтованою сумою штрафу у розмірі 2081652,89 грн. На момент подачі позову заборгованість за кредитним договором погашена у повному обсязі, фактів та доказів порушення зобов`язань позичальником перед кредитором не доведено, а тому зобов`язання за кредитним та іпотечним договором та договором поруки припинилися. Тому, просить суд постановити рішення, яким визнати зобов`язання за кредитним договором № 34/КВ/Ф-07 від 14.03.2007 року між позивачем та ТОВ «Укрпромбанк» правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» припиненими. Визнати зобов`язання за договором іпотеки, укладеним 14.03.2007, посвідченим державним нотаріусом Павлюк І.І. Верховинської РДНК за реєстровим номером 630 між позивачем та ТОВ «Укрпромбанк» правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» припиненими. Визнати зобов`язання за договором поруки 34/П-07 від 14.03.2007 між [PERSON] та ТОВ «Укрпромбанк» правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» припиненими. Зобов`язати ПАТ «Дельта Банк» негайно після набуття рішенням законної сили, здійснити в порядок, за його рахунок і в строк дії, передбачені чинним законодавством на момент їх учинення щодо виведення з іпотеки нежитлових приміщень, що передані в іпотеку, згідно договору іпотеки від 14.03.2007 року. 30.03.2018 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву в якому просить відмовити у задоволення позову у повному обсязі (а.с.29-32). 15.08.2018 року [PERSON] подано до суду відповідь на відзив в якому просить позовні вимоги задоволити у повному обсязі (а.с.56-57). Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задоволити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав заяву в якій просив розгляд справи провести без його участі (а.с.115). Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 14.03.2007 року між ТзОВ «Укрпромбанк», Банком та [PERSON] , Позичальником, був укладений кредитний договір № 34/КВ/Ф-07, відповідно до якого Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 39 200,00 доларів США, строк кредитування 120 місяців, із кінецевим строком повернення до 13.03.2017 року, а Позичальник зобов"язався повертати наданий кредит та сплачувати проценти в розмірі 14,6% річних (а.с.4-7). В забезпечення виконання вищезазначеного кредитного договору між [PERSON] та ТОВ «Укрпромбанк» був укладений Іпотечний договір, який посвідчений державним нотаріусом Верховинської РДНК за реєстровим № 630. Предмет іпотеки за даним договором складають наступні об`єкти нерухомого майна: - складські приміщення, загальною площею 489,6 кв.м., що знаходяться в [ADDRESS] , що належать Іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 19.10.2001 року; - земельна ділянка, площею 0,1475 га для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, яка знаходиться в [ADDRESS] , що належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД№ 886186, згідно рішення 26 сесії 4 скликання Верховинської селищної ради від 24.03.2006 року. Кадастровий номер земельної ділянки 2620855100:02:002:0256; - земельна ділянка, площею 0,0687 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в [ADDRESS] , що належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД №886187, згідно рішення 26 сесії 4 скликання Верховинської селищної ради від 24.03.2006 року. Кадастровий номер земельної ділянки 2620855100:02:002:0257 (а.с.8-9). Однак у порушення умов Договору відповідач свої зобов`язання не виконав, внаслідок чого станом на 22.06.2017 року утворилася заборгованість у розмірі 1 594 871,35 грн.(а.с.11-14). З приводу заборгованості відповідач 27.04.2017 року надсилав на адресу позивача вимогу, в якій зазначалось, що відповідно до кредитного договору №34/КВ/Ф-07 від 14.03.2007 року, [PERSON] зобов`язаний застрахувати на користь Банку предмет іпотеки в страховій компанії за погодженням з Банком. [PERSON] зобов`язаний не пізніше ніж за 5 робочих днів до моменту закінчення строку дії кожного з укладених договорів страхування, забезпечити подальше страхування предмету іпотеки на умовах вказаних у договорі. Оскільки позичальником були порушені вказані умови кредитного договору Банком були застосовані відповідні штрафні санкції, а саме штраф у розмірі 1 593 499,17 грн. (а.с.15). Згідно копії квитанції від 23.11.2017 року позивачем сплачено пеню в розмірі 1372.18 грн. (а.с.22). Позивач звертався із заявами до ліквідатора «Дельта Банку», НБУ та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про досудове врегулювання спору (а.с 16-21). Відповідно до розрахунку заборгованості за договором кредиту станом на 21.03.2018 року сума заборгованості [PERSON] складає 2063096,76 грн. (а.с.48-50,51). Відповідно до розрахунку заборгованості за договором кредиту станом на 04.11.2019 року сума заборгованості [PERSON] , а саме штраф 50% від суми кредиту п.5.3 кількість порушень - 4 (курс 100 дол. США - 2473,8144) складає 1939470,49 грн. Кредит погашено 03.05.2017 року. Станом на 19.11.2017 року відсутні договори страхування (а.с.87-88). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Крім того, в забезпечення виконання вищезазначеного кредитного договору між [PERSON] , Поручителем та ТОВ «Укрпромбанк» та Боржником 14.03.2007 року було укладено договір поруки № 34/П-07, відповідно до умов якого Поручитель поручився перед Кредитором за виконання Боржником зобов`язань за кредитним договором (а.с.10). Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до умов Кредитного договору погашення кредиту повинно відбуватись щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору. Відповідно до умов Договору поруки, Поручитель зобов"язується відповідати у повному обсязі за виконання Позичальником усіх зобов"язань, що виникли з Кредитного договору. Отже, сторони договору встановили порядок, за умови дотримання якого у позичальника виникає обов`язок дострокового повернення боргу. Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком (ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. На підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями (п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків та території України за зобов`язаннями допускається у випадку, порядку і на умовах, встановлених законом. Судом не встановлено, що на час укладення оспорюваного правочину відповідач не мав банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та дозволи на право здійснювати операції з валютними цінностями. Згідно ч.ч. 1, 2, 4 ст. 5 Декрету Кабінеті Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 №15-93 Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом; генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання; індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно до п. 2 ст. 6 названого Декрету уповноважені банки та інші фінансові установи, що одержали ліцензію Національного банку України: від свого імені купують і продають іноземну валюту на міжбанківському валютному ринку України за дорученням і за рахунок резидентів і нерезидентів; мають право від свого імені і за свій рахунок купувати іноземну валюту готівкою у фізичних осіб - резидентів і нерезидентів, а також продавати її фізичним особам - резидентам. З урахуванням викладеного, суд вважає, що відповідач мав право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі операції з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку України банківської ліцензії та дозволів на здійснення валютних операцій, а тому вираження в іноземній валюті грошового зобов`язання за кредитним договором відповідає вимогам законодавства. Підписуючи Договір, Сторони підтверджують, що досягли згоди за усіма істотними умовами Договору, які викладені в цьому Договорі та Правилах. Згідно приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Нормами, викладеним в абз. 4, 6 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначається, детальний розпис сукупної вартості для споживача (у процентному значені та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Зі змісту спірного кредитного Договору вбачається, що позивачу перед укладенням кредитного Договору, було в письмовій формі ознайомлено як з умовами договору, так і з сукупною вартістю кредиту. Позивач знав про вищезазначеній договірні умови і свідомо погоджувався з ними, був ознайомлений як з умовами кредитування в повному обсязі, так і з сукупною вартістю кредиту. Крім того у разі незгоди з умовами кредитного договору позивач мав можливість скористатися правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте, таким правом позивач не скористався. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. За положеннями ч. 5 ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення згідно яких передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, окрім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позивача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз зазначених норм чинного законодавства дає підстави вважати, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як вбачається з умов договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та отримали те на що вони розраховували при укладанні договору. Позивач був обізнаний про усі умови кредитування, що підтверджується наявністю підпису позивача на кредитному договорі. Згідно графіків платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, сторонами було погоджено проценту ставку а також затверджено графік платежів. Таким чином, під час укладення договору позивача було ознайомлено із сукупною вартістю споживчого кредиту. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами). Не може суперечити права та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх дітей. Окрім того, відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішені спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст.ст. 215,1048-1052, 1054-1055) ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зміст вищезазначеного кредитного договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а тому в силу ч. 1 ст. 215 ЦК України, не підлягає визнанню недійсним. Згідно ч. 3 ст. 77 ЦПК України сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Всупереч правилам п.п. 4, 5, ч. 2 ст 175 ЦПК України, п. 7 Постанови ВСУ № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», позивач у своїй позовної заяві викладає лише позовні вимоги, але не зазначає доказів, що підтверджують кожну обставину, на яку він посилається. Верховний Суд України в своїй постанові від 31.10.2012 в справі №6-53цс12 зробив висновок про те, що «особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способом захисту суб`активних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника». Позивачем не надано належніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог та порушення його особистого права. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed