Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обгрунтування заявлених позовних вимог вказував, що перебував із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 11.03.1981 року по 10.06.2008 року. За час шлюбу вони побудували трикімнатну коопреративну квартиру [ADDRESS] , за спільні сімейні кошти. Вказував з метою заробити кошти для придбання житла він з середині 1980 років на протязі п"яти років працював в м. Новий Уренгой на Півночі, та за домовленість із відповідачем та її місцезнаходженням в м. Києві в члени ЖБК "Обчислювач-12" вступила відповідач , який збудував їх квартиру. Вказував, що відповідач оформила на себе право власності на спірну квартиру, в цій квартрі вони разом із відповідачем зареєстровані. Вказував, що у позивача відсутні правовстановлюючи документи на спірну квартиру. Позивачка з літа 2016 року почала вимагати велику суму грошей без обгрунтувань, не отримавши грошові кошти влаштовувала сварки та скандали між ними, що ускладнило спільне користування квартирою та проживання в ній, отримувати поштову кореспонденцію, позивач із посиланням на вимоги ст.ст. 60,68,69,70 СК України просить суд позов задовольнити, визнати квартиру [ADDRESS] ,об"єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] .Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] .Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнии. Вказувала, що сторони у справі в період шлюбу за спільні зароблені грошові кошти придбали спірну квартиру. Що відповідач навіть після розвірвання шлюбу, залишається в квартирі зареєстрований, та відповідач не ставила питання про визнання його таким, що втратив право користування вказаною квартирою. Вказувала, що лише в 2016 році відповідач дізнався про порушення свого права щодо вказаної квартири, оскільки не міг користуватися квартирою, та домовитись із відповідачем про порядок її користування через сварки. Представник позивача вказувала, що відповідач не надала позивачу доказів про порядок оформлення спірної квартири, у зв"язку із чим, позивач звертався про витребування доказів щодо порядку набуття та оформлення спірної квартири на відповідача, оскільки відповідач вважає спірну квартиру особистою приватною власністю. Предстанвик позивача вказувала, що спірна квартира не була набута відповідачем на її ім"я внаслідок приватизації, а була отримана у власність внаслідок сплати паю та отримання ордеру на трьох членів сім"ї для вселення, сторін та їх доньки. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперчувала, вказувала, що спірна квартира хочя і була придбана в період шлюбу з позивачем, але за кошти, які належали батькам відповідача, які їх передавали своїй доньці для пооведення внесків, яки вона робила від свлого ім"я, так надали їй такі кошти у 1989 році у умі 4550,00 карбованців та у 1991 році у сумі 10904,00 карбованців, а не за спільні кошти позивача та відповідача. Вказувала, що сторни у справі після розірвання шлюбу до 2012 року проживали однією сім"єю та позивачу було відомо про порядок оформлення спірної квартири на відповідача, та він не ставив вимоги про її поділ в межах стрку позовної давності, а тому просить суд відмовити у задоволенні позову, та застосувати строк позовної давності до вимог позивача. Суд заслухавши пояснення сторн у справі, дослідивши письмові докази у справі встановив наступне. Відповідно до ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії . Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлоено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому щлюбі з 11.03.1981 року до 10.06.2008 року. Судом встановлено, що згідно довідки ЖБК ( а.с.123 т.2) відповідач у справі затверджена членом ЖБК "Кристал-21", згідно Ордеру на житлове приміщення від 21.02.1990 року на спірну квартиру [ADDRESS] ,видано для заселення трьох членів сім"ї, сторони та їх донька. Судом встановлено, що відповідач у справі зареєстровий у спірнгій квартрі по теперішній час, та позивач не зверталась до суду про визнання його таким, що стратив право користування. Ухвалою суду від 21.09.2018 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особистої приватної власності, позбавлення права користування житловим приміщенням, визнання фіктивним розірвання шлюбу, анулювання актового запису та свідоцтва про розірвання шлюбу, визнання спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя залишено без розгляду. Судом встановлено, що згідно відповіді КП "БТІ( а.с.233-234 т.1) право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення КМДА 02.07.1997 року. На даний час позивач бажає поділити спільно набуте за час шлюбу майно, а тому звернулася до суду з даним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Виходячи з аналізу наведених вище норм законодавства, обов`язок довести ті обставини, що майно, придбане в шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього. Відповідно до ст. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою. Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Згідно ст.3 Кодексу про шлюб та сім"ю Української РСР, який діяв на час виникнення цивільно-правових відносин, щодо набуття спірного майна, відповідно до закріпленої Конституцією України рівності прав жінки і чоловіка в Україні вони мають у сімейних відносинах рівні особисті і майнові права. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім"ю Української РСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ст. 23 Кодексу про шлюб та сім"ю Української РСР майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Згідно ст. 24 Кодексу про шлюб та сім"ю Української РСР майном, Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. В своїх запереченнях відповідач зазначає, що квартира була придбана нею за кошти надані її батьками тобто за її особисті кошти. На підтвердження зазначеного вказує, що договір позики письмово, або дарування не оформлювався, відповідач працював перебував на роботі на Півночі, грошві кошти не надавав для внесення пайових внесків. На підтвердження участі у створенні спірного майна відповідач подала суду копію свідоцтва про право власності на квартиру від 02.07.1997 р ( а.с.55,56 т.2), Ордер на вселення виданий на її ім"я від 21.05.1990 року ( а.с.57 т.2), довідку про вступ в ЖБК від 14.01.1990 р ( а.с.58 т2), довідка про паєнакопичення ( а.с.59 т.2), квитанції про внесення пайових внесків ( а.с.60 -61 т.2). Судом встановлено, що позов про визання спірного майна особистою приватною вланістю відповідача не подавася. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З огляду на зазначене, суд може прийняти до уваги тільки належні та допустимі докази. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З досліджених в судовому засіданні доказів та пояснень сторін вбачається, що сторони придбали спільне майно під час перебування в шлюбі, за спільні кошти, відповідач не довела належними та допустими доказами, що грошрві кошти на будівництво спірної квартири їй належали на підставі дарування, або були успадковані, або передані батьками відповідача,такі докази суду не надано. Позивач зареєстрований у спірній квартирі, відповідач не зверталася із позовом про визнання його таким, що втратив право користування квартирою, позов про визання спірної квартири особистою приватною власністю не подавала, а тому позивач та його колишня дружина - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що між сторонами у справі договори щодо розпорядзження та користування спірним майном не укладались. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За таких обставин, задоволення позову не суперечить закону та не порушує права та охоронювані законом інтереси інших осіб, тому вимоги позивача, що є предметом розгляду є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved