Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

14 листопада 2014 року, [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить: - змінити дату звільнення і вважати його звільненим з посади охорнника відділу охорони приватного підприємства "Олександр-Гарант" з 07 червня 2014 року; - стягнути з відповідача на його користь 7917 грн середнього заробітку за час затримки трудової книжки; - стягнути з відповідача на його користь 4000 грн на відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що він з 01.05.2011 року був прийнятий на роботу на посаду охоронця охоронного відділу ПП "Олександр- Гарант", де працював фактично до 07.06.2014 року. Місцем його роботи була територія філії ТОВ "Укравтозапчастини", що знаходиться у м. Чернігові, по вул.Робоча,20. У червні 2014 року працівники ПП "Кордон безпеки", коли він перебував на робочому місці, повідомили, що відтепер охорону філії ТОВ "Укравтозапчастини" у м. Чернігові буде здійснювати ПП "Кордон безпеки і що він з ПП "Олександр Гарант" звільнений. 10.10.2014 року він звернувся до відповідача із письмовою заявою про видачу трудової книжки. 16.10.2014 року відповідач надіслав йому трудову книжку. Із записів в трудовій книжці йому стало відомо, що він звільнений з ПП "Олександра Гарант" з 04.03.2013 року за власним бажанням. Дане звільнення вважає незаконним, оскільки заяву про звільнення не писав, фактично працював у відповідача до 07.06.2014 року і отримував заробітну плату. Проте, наміру поновлюватися на роботу в нього не має, а тому просить змінити дату звільнення з 04.03.2013 року на 07.06.2014 року. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за затримку трудової книжки в сумі 7917 грн за період з 07.06.2014 року по 16.10.2014 року, що становить 130 днів. Також позивач зазначає, що за його підрахунками тривалість невикористаної ним відпустки за весь період роботи у відповідача становить 74 дня (з 01.05.2011 р. по 31.12.2011 року - 14 днів, з 01.01.2014 р. по 07.06.2014 р. - 12 днів, за повні 2012 -2013 рр. - 48 днів), середньоденний заробіток становить 41,17 грн, а отже компенсація за 74 дні невикористаної відпустки становить 3046,58 грн (41,17х74), яку відповідач повинен йому виплатити. Моральну шкоду обґрунтовував тим, що був звільнений з порушенням його трудових прав, в зв»язку із затримкою трудової книжки він був позбавлений можливості влаштуватися на роботу, а в зв»язку з не виплатою компенсації за відпустки він змушений був вживати додаткові зусилля для організації свого життя, зокрема, витрачати час і гроші на юридичні консультації, письмові звернення до відповідача і до суду для відновлення своїх прав. В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Додатково позивач [PERSON] пояснив, що з 2011 року і по 07.06.2014 року він працював у відповідача на посаді охоронця. Весь час він працював на об"єкті ТОВ "Укравтозапчастини" у м. Чернігові. Після 07.06.2014 року він продовжив не офіційно працювати охоронцем на цьому ж об"єкті, але у ПП " Кордон безпеки", де працює і по даний час. Дізнався про своє звільнення з ПП "Олександр Гарант" від начальника служби безпеки [PERSON], який працює в ПП "Кордон безпеки". Заяву про звільнення Відповідачу не подавав, з наказом про звільнення його Відповідач не знайомив, листи від Відповідача про отримання трудової книжки не отримував, на касових ордерах про отримання заробітної плати не розписувався. Заробітну плату від відповідача отримував на банківську карточку своєї дружини [PERSON] до 07 червня 2014 року, а тому претензій по зароботній платі, у нього не має. [PERSON] його з наказом про звільнення не знайомив, розрахунок при звільненні з ним не проводив, і він його взагалі не знає. Додатково представник позивача - адвокат Єфименко І.О. пояснила, що порядок звільнення позивачем не оскаржується. До отримання трудової книжки, позивачу не було відомо про наявність наказу про звільнення, оскільки з даним наказом його ніхто не знайомив, він продовжував працювати і отримувати заробітну плату від відповідача до червня 2014 року, а тому вважає, що строк звернення до суду ним не пропущено, так як даний строк потрібно рахувати з моменту отримання трудової книжки. Змінити дату звільнення позивач просить саме на 07.06.2014 року, оскільки цього числа у нього змінився начальник служби безпеки і до цього числа він отримував заробітну плату від відповідача. Надані представником відповідача касові ордери ввважає неналежним доказом, оскільки зазначена в них сума до виплати написана не [PERSON] Представник позивача - [PERSON], будучи допитаною, як свідок, пояснила, що її чоловік [PERSON] був оформлений на роботу до відповідача у травні 2011 року. Він працював охоронцем на об"єкті ТОВ "Укравтозапчастини" у м. Чернігові. Оскільки ПП "Олександр-Гарант" знаходиться у м.Вінниця, тому заробітна плата її чоловіку спочатку передавалася через інших осіб, а потім за згодою її чоловіка перераховувалася на її банківську карточку. На початку червня 2014 року її чоловіку повідомили, що об"єкт, на якому він працював буде обслуговуватися іншою фірмою. Відразу в її чоловіка змінився і начальник - з [PERSON] на [PERSON] У вересні 2014 року [PERSON] попросив у її чоловіка трудову книжку для оформлення його роботі. Після цього вона зателефонувала Відповідачу, де їй повідомили, що трудову книжку можуть видати на руки її чоловіку або за його заявою вислати поштою. Трудову книжку відповідач надіслав на заяву, яку вона написала 10.10.2014 року від імені свого чоловіка. Чоловік про витребування трудової книжки до відповідача не звертався, ніяких листів не отримував. Позивач подавав заяву Відповідачу про прийняття на роботу, але заяву про звільнення його з роботи не писав. Заробітна плата чоловіка надходила на її банківську карточку з травня 2011 року по лютий 2015 року. Періодично кошти перераховувалися від Ковтун, яка працює у відповідача. Представник відповідача позов не визнала, в задоволенні позову просила відмовити посилаючись на письмові заперечення (а.с.15-19, 85-92). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що у 2013 році він працював начальником відділу охорони ПП "Олександр- Гарант". В його обов"язки входило здійснення перевірки несення служби особового складу зміни охорони. 04.03.2013 року він вибув у відрядження до м. Чернігова. О 8-00 годині у м. Вінниця йому було видано відрядження, наказ про звільнення [PERSON], з яким він повинен був ознайомити останього, лист про отримання трудової книжки, касовий ордер для вручення [PERSON] грошових коштів та грошові кошти. О 16-00 годині в цей же день він приїхав у м. Чернігів, [PERSON] знаходився на роботі. Він йому вручив копію наказу про звільнення, з яким позивач ознайомився, але від підпису відмовився, вручив грошові кошти приблизно 2700 грн, за що позивач розписався в ордері. При отриманні [PERSON] грошей нікого, крім них, не було. Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи та розглядаючи справу в межах заявлених вимог на підставі поданих суду доказів, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Відповідно ст. 21 КЗпП України, трудовий договір - є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Судом встановлено, що [PERSON] з 01 травня 2011 року був прийнятий на посаду охоронця відділу охорони ПП «Олександр-Гарант» наказом №118-К від 01.05.2011 року. 04 березня 2013 року [PERSON] подав на ім'я керівника ПП «Олександр-Гарант» заяву про звільнення за власним бажанням з 04 березня 2013 року. Наказом №327-к від 04 березня 2013 року [PERSON] звільнено з посади охоронника відділу охорони ПП "Олександр-Гарант" з 04 березня 2013 року, за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України, про що внесено запис до трудової книжки позивача. Підставою звільнення в наказі зазначено - заява [PERSON] ( а.с. 10, 37 т.1, а.с. 32, 33 т.2). Трудова книжка отримана позивачем [PERSON] 16 жовтня 2014 року та знаходиться у нього. Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Із змісту ст. 38 КЗпП України випливає, що за відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це у межах двотижневого строку. При наявності такої домовленості працівник може бути звільнений навіть у день подання заяви про звільнення. Проте, власник не вправі звільняти працівника до закінчення двотижневого строку після подання працівником заяви про звільнення, якщо працівник про це не просить. Як вбачається із матеріалів справи, у заяві про звільнення [PERSON] просив його звільнити за власним бажанням саме з 04 березня 2013 року (а.с. 32). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 10 ЦПК України). Згідно із ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З огляду на положення ст. ст.10, 58, 59, 60 ЦПК України та із урахуванням підстав позову, позивач має довести, що добровільної його згоди на звільнення на той час у нього не було, заяву він не писав, а відповідач - законність звільнення позивача на підставі ст. 38 КЗпП України. Отже, подаючи заяву про звільнення [PERSON] особисто підтвердив своє волевиявлення на звільнення, вказавши з якої саме дати його слід звільнити - з 04 березня 2013 року. Твердження позивача та його представників про те, що позивач заяву про звільнення не писав і не підписував, не підтверджені належними та допустимими доказами. Клопотання про призначення почеркознавчої експертизи на предмет з"ясування належності підпису позивачу в заяві про звільнення від 04.03.2013 року, не заявлялося. Досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, а саме копії наказів про прийняття позивача на роботу з 01.05.2011 року та про його звільнення з 04 березня 2013 року, заява про звільнення в якій він просив його звільнити за власним бажанням саме з 04 березня 2013 року, табелі обліку робочого часу з травня 2011 року по травень 2014 року, в яких прізвище позивача [PERSON] з квітня 2013 року відсутнє, а за березень 2013 року зазначено один робочий день - 4 число. ( а.с.106-216), даних отриманих позивачем в Управлінні Пенсійного Фонду України в Чернігівському районі «Індивідуальні відомості про застраховану особу» з яких вбачається, що нарахування заробітної плати позивачу здійснювалось ПП «Олександр-Гарант» до квітня 2013 року (а.с.19-20), свідчать про факт роботи позивача у ПП «Олександр-Гарант» з 01.05.2011 року по 04.03.2013 рік. Доводи позивача відносно того, що незважаючи на його звільнення 04.03.2013 року, яке зафіксовано у його трудовій книжці, він продовжував до 07 червня 2014 року працювати у відповідача і виконувати роботу по охороні об»єкту ТОВ «Укравтозапчастина», філія якого знаходиться у м. Чернігові не знайшли свого підтвердження в судовому засідання. До того ж, як вбачається з листа ТОВ «Укравтозапчастина» від 05.03.2013 року на а.с.56 т.2, договір з ПП «Олександр-Гарант» щодо охорони приміщення Чернігівської філії ТОВ «Укравтозапчастина» було припинено 07 травня 2014 року, а отже, відповідно, позивач не міг працювати у відповідача та виконувати роботу по охороні об»єкту Чернігівської філії ТОВ «Укравтозапчастина» до 07 червня 2014 року. Доводи позивача та його представників про те, що датою звільнення позивача є 07 червня 2014 року, оскільки в цей день у позивача змінився начальник з [PERSON] на [PERSON], спростовуються матеріалами справи, а саме, згідно наказу №583-к від 01.11.2013 року , [PERSON] з 01 листопада 2013 року у Відповідача не працює і в табелі обліку робочого часу починаючи з грудня 2013 року не значиться ( а.с.6 т.2, а.с.106-113 т.1). На підтвердження факту продовження роботи у відповідача з 04 березня 2013 року по 07 червня 2014 року та нарахування заробітної плати за вказаний період, позивач та його представники посилалися на пояснення [PERSON], допитаної як свідка, та на виписки з її карткового рахунку. Проте покази свідка [PERSON], яка є дружиною позивача, не можуть бути покладені в основу рішення суду про задоволення позову [PERSON], оскільки даний свідок є зацікавленою особою. До того ж покази свідка не підтверджуються письмовим доказам. Що стосується доводів позивача та його представників про нарахування Відповідачем заробітної плати позивачу [PERSON] на банківську карточку його дружини, в тому числі і після 04.03.2013 року, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 23 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР (далі - Закон) заробітна плата працівників підприємств на території України виплачується у грошових знаках, що мають законний обіг на території України. Виплата заробітної плати у формі боргових зобов'язань і розписок або у будь-якій іншій формі забороняється. Статтею 24 Закону регламентовано, що «заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені у колективному договорі, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів… Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи». З цього випливає, що заробітна плата працівникам виплачується через касу підприємства. Проте, законодавець передбачив виплату заробітної плати і в інші способи. Так, частиною 4 статті 24 Закону передбачено, що «за особистою письмовою заявою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок власника або уповноваженого ним органу». Судом встановлено, що позивач з особистою письмовою заявою про виплату заробітної плати через установи банків, поштовими переказами, на картковий рахунок його дружини [PERSON], не звертався, а надані позивачем виписки з карткового рахунку його дружини [PERSON] з 01.01.2011 -31.03.2013 р. та з 01.03.2013-30.06.2014 року ( а.с.3-6 т.1, а.с.34-35 т.2), не свідчать про виплату Відповідачем заробітної плати позивачу через банківську карточку його дружини. Спір щодо заробітної плати у сторін відсутній. Позивач стверджує про не виплату йому лише компенсації за невикористані відпустки. Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України "Про оплату праці" роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку, а відповідно саме на відповідачеві лежить обов'язок надання доказів в підтвердження виплати заробітної плати. Згідно з п. 3.4, 3.5 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 року №637, видача готівки з кас проводиться за видатковими касовими ордерами або видатковими відомостями. Документи на видачу готівки мають підписувати керівник і головний бухгалтер або працівник підприємства, який на це уповноважений керівником. До видаткових ордерів можуть додаватися заява на видачу готівки, розрахунки тощо. У разі видачі окремим фізичним особам готівки (у тому числі працівникам підприємства) за видатковим касовим ордером або видатковою відомістю, фізична особа розписується у видатковому касовому ордері або видатковій відомості про одержання готівки із зазначенням одержаної суми (гривень - словами, копійок - цифрами), використовуючи чорнильну або кулькову ручку з чорнилом темного кольору. Отже, видаткові касові ордери або видаткові відомості є єдиним допустимим доказом факту виплати заробітної плати готівкою. Відповідно до ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Представником відповідача з метою підтвердження отримання заробітної плати [PERSON] та компенсації за невикористану відпустку в березні 2013 року надано в судове засідання видаткові касові ордери (а.с.220-228 т.1), з яких вбачається про одержання [PERSON] заробітної плати за період його роботи та компенсації за невикористану відпустку в березні 2013 року, про що свідчить його підпис. На підтвердження вручення позивачу [PERSON] 04 березня 2013 року через працівника ПП «Олександр-Гарант» - [PERSON], заробітної плати за лютий, березень 2013 року і компенсації за невикористані відпустки, представником відповідача надано копія посвідчення про відрядження [PERSON], копія акту прийому-передачі, з яких вбачається, що він 04 березня 2013 року перебував у відрядженні у м. Чернігів ТОВ « Укравтозапчастина» і йому були передані грошові кошти, оригінали видаткового касового ордеру для вручення [PERSON] грошових коштів в тому числі і компенсації за невикористані відпустки ( а.с.236,240 т.1). Зазначені докази не спростовані позивачем та його представниками, а отже є належними та допустимими доказами отримання позивачем заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку в березні 2013р.. Виходячи з вищевикладеного та враховуючи, що позивачем не надано доказів щодо його незаконного звільнення з роботи 04.03.2013 року, тому позовні вимоги про зміну дати звільнення задоволенню не підлягають. Також не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористані відпустки, оскільки факт отримання позивачем компенсації за невикористану відпустку при звільненні 04.03.2013 року доведений відповідачем належними та допустимими доказами, а підстави для стягнення компенсації за невикористану відпустку після дати його звільнення, відсутні. Відповідно до ст. 47 Кодексу законів про працю власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Таким чином, обов'язок роботодавця надавати працівникові наказ про звільнення виникає лише у випадках вимоги останнього. Сторонами не заявлялося в судовому засіданні, що у день звільнення позивач вимагав від відповідача вказаний наказ. Роботодавець також зобов»язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. Відповідно до ч.4 ст.235 Кодексу законів про працю України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Як роз'яснено у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110 (далі Інструкція), якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Судом встановлено, що ПП « Олександр - Гарант» знаходиться у м. Вінниця, місце роботи позивача було у м. Чернігові. Позивач звільнений 04 березня 2013 року і в день звільнення був на роботі у м. Чернігові. Трудова книжка позивача, у відповідності до вказаної вище Інструкції, знаходилася на підприємстві у м. Вінниця, що позбавило можливості роботодавця вручити позивачу трудову книжку в день його звільнення, тому 04 березня 2013 року о 18 год.11 хв. відповідачем на адресу позивача надіслано рекомендований лист Вх.№414, в якому повідомлено про необхідність з»явитися на підприємство для отримання трудової книжки, що підтверджується копією листа, копією фіскального чеку про відправлення листа та Витягом із книги вихідної кореспонденції ( а.с.237-238 т.1, а.с.13 т.2). Письмову згоду позивача на пересилання трудової книжки поштою, яка викладена в заяві від 10.10.2014 року, відповідач отримав 14 жовтня 2014 року та відразу поштою відправив трудову книжку позивачу, яку останній отримав 16 жовтня 2014 року ( а.с.9,11, 57 т.1). До цього числа, позивач із заявою про направлення йому трудової книжки не звертався, на підприємство, для отримання трудової книжки не приїжджав. Крім того, в судовому засіданні, з пояснень свідка [PERSON], встановлено, що її чоловік взагалі не звертався до відповідача щодо пересилання трудової книжки поштою, так як із заявою від 10.10.2014 року зверталася вона від імені чоловіка. Аналізуючи досліджені докази у їх сукупності, суд не вбачає вини відповідача у затримці видачі трудової книжки позивачу, оскільки позивач [PERSON] в день свого звільнення за місцезнаходженням ПП « Олександр - Гарант» був відсутній, лист про отримання трудової книжки роботодавцем був направлений позивачу в день його звільнення і трудова книжка відразу була видана позивачу на його першу вимогу. За таких обставин, факт затримки видачі трудової книжки з вини відповідача не знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, також задоволенню не підлягають. Заява представника відповідача про застосування до вимоги про зміну дати звільнення строку позовної давності, задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Враховуючи, що копія наказу про звільнення позивачу не вручалася, тому строк позовної давності потрібно рахувати з дня видачі трудової книжки. Як зазначено вище, позивач отримав трудову книжку 16 жовтня 2014 року, до суду звернувся з позовом 14 листопада 2014 року, тобто в межах місячного строку, тому заява представника відповідача про застосування до вимоги про зміну дати звільнення строку позовної давності, задоволенню не підлягає. Позивачем також заявляються вимоги про відшкодування відповідачем моральної шкоди. Згідно із ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз'яснено у п. 5 постанови Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи, що позивачем не доведено порушення його трудових прав, факт заподіяння йому моральних страждань чи негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких він зазнав у зв'язку з посяганням на його трудові права та інтереси, тому позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають. Судовий збір згідно з ст. 88 ЦПК України необхідно віднести на рахунок держави. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed