Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

У січні 2014 року позивач звернувся до суду із вказаним вище позовом, який мотивував тим, що 07.05.2008 року між ПАТ «Приватбанк» і відповідачкою [PERSON] було укладено договір кредиту № 56/А-08, за яким остання отримала кошти в сумі 40000 доларів США терміном до 03.05.2018 року. Дані кошти відповідачка зобов"язалася повернути та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Однак в порушення умов договору [PERSON] свої зобов"язання не виконала, а саме не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором кредиту порядку та строки, у зв"язку з чим позивач достроково вимагає повернення всієї суми кредиту. Станом на 22.01.2014 року заборгованість склала 102578,40 доларів США. Поручителем позичальниці за договором кредиту є відповідач [PERSON], який за договором поруки зобов'язався відповідати перед банком за виконання зобов'язань по поверненню кредиту. Письмова вимога банку про погашення боргу залишена відповідачами без задоволення. Приймаючи до уваги, що відповідачі у кредитних правовідносинах діють як солідарні боржники, позивач просив стягнути з відповідачів солідарно на користь банку борг в розмірі 102578,40 доларів США, що за курсом складає 819909,18 грн., та стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що ще у 2009 році рішенням суду за порушення умов кредитного договору [PERSON] було звернуто стягнення на предмет іпотеки. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував. Суд заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, надані докази, встановивши факти та відповідні їм правові відносини дійшов до висновку, щодо відмови у задоволенні позовних вимог. За положеннями ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Судом встановлено і вбачається з матеріалів справи, що 07.05.2008 року між ПАТ «Приватбанк» і відповідачкою [PERSON] було укладено договір кредиту № 56/А-08, за яким остання отримала кошти в сумі 40000 доларів США терміном до 03.05.2018 року. Згідно п.п. "а" п. 2.3.3 договору у випадку порушень позичальником зобов"язань за кредитним договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, виконання інших зобов"язань за кредитним договором у повному обсязі. Позичальниця [PERSON] не виконала обов'язків, покладених на неї умовами договору, кредит не погашає, станом на 22.01.2014 року згідно наданого розрахунку має прострочену заборгованість, яка складає 102578,40 доларів США., з яких 39004,68 доларів США. - заборгованість за кредитом, 40255,82 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 18403,42 доларів США - пеня, 31,28 доларів США - штраф (фіксована сума), 4883,20 доларів США - штраф (процентна складова). Письмова вимога банку про необхідність погашення заборгованості від 05 грудня 2013 року залишена без задоволення (а.с.9-10). Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 08.12.2009 року позовні вимоги ЗАТ КБ "Приватбанк" до [PERSON] були задоволені. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 56/А-08 від.07.05.2008 року в розмірі 332631,87 грн. звернуто стягнення на пральну машину Zanussi FA 1026, серійний номер 44900678, шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладання заставодержателем договору купівлі-продажу Предмету застави від імені Заставодавця. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 56/А-08 від.07.05.2008 року в розмірі 43198,94 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки: земельну ділянку та житловий будинок літ."А-1" загальною площею 69,8 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами:літ."В" - альтанка дерев"яна, літ."В"-вбиральна дерев"яна, літ. "Г"-льох цегла, літ. "Д", "Ж" - сараї дерев"яні, літ. "Е" -літній душ дерев"яний, № 1-3 огорожа змішана, № 4 труб. колодязь, "І"-замощення, які розташовані за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу предмету іпотеки на підставі договору іпотеки № 422 від 07.05.2008 року ЗАТ "Приватбанк" з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного Реєстру прав власності, а також наданням Приватбанку всіх повноважень необхідних для здійснення продажу. Виселено [PERSON], яка зареєстрована та проживає в будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України м. Харків. Стягнуті судові витрати. Рішення суду набуло чинності. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того, згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Згідно з роз'ясненнями п. 9 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки) належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК, ст. ст. 3, 4 ЦПК). Враховуючи те, що на теперішіній час є рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд вважає що одночасне стягнення боргу за кредитом і звернення стягнення на предмет іпотеки, тягнуть за собою стягнення в подвійному розмірі, бо передбачають видачу двох виконавчих листів, і є взаємовиключними. Аналогічна позиція викладена в п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно якого суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. Винятком є ситуація коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України «Про іпотеку» (або статті 589 ЦК щодо заставодавця). З матеріалів справи вбачається, що позичальниця [PERSON] є одночасно і іпотекодавцем, а відтак одночасне стягнення з неї боргу і звернення стягнення на передане нею в іпотеку майно суперечить закону, оскільки це призведе до порушення прав відповідача шляхом подвійного стягнення з неї заборгованості по кредиту, відсотках за користування кредитом, пені за несвоєчасне повернення кредиту за один і той же період за різними виконавчими документами. Примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів та на державну виконавчу службу не покладено обов'язку перевіряти, за якими зобов'язаннями здійснюється примусове стягнення з божника. Способи захисту цивільних прав та інтересів наведені в ч.2. ст.16 Цивільного кодексу України, в якій також встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як свідчить рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 08.12.2009 року позивач самостійно здійснив вибір способу захисту своїх цивільних прав, який передбачений Законом України "Про іпотеку", а саме звернувши стягнення на земельну ділянку разом з житловим будинком та будівлями, що розташовані на земельній ділянці, шляхом отримання права продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Згідно ст.7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмету іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи оплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. З огляду на те, що на час розгляду справи відсутні докази про порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя щодо неможливості виконання судового рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 08.12.2009 року (ст. 3 ЦПК України), підстави для задоволення позовних вимог Банку в частині стягнення заборгованості за кредитним договором № 56/А-08 від 07.05.2008 року з [PERSON] - відсутні. Що стосується позовних вимог заявлених до поручителя [PERSON], то слід зазначити наступне. Відповідно до позовних вимог Банк просить стягнути у солідарному порядку суму заборгованості за кредитом № 56/А-08 від 07.05.2008 року також з [PERSON], який, як зазначив позивач, за договором поруки зобов'язався відповідати перед банком за виконання зобов'язань по поверненню кредиту. В обгрунтування позивач посилався на договір поруки б/н від 07.05.2008 року, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 19). Однак як вбачається з наданого договору поруки [PERSON] відповідає перед Кредитором за виконання [PERSON] своїх обов"язків за кредитним договором № 56/а-08 від 07.05.2008 року. Тобто з тексту зазначеного договору поруки не вбачається що [PERSON] відповідає за виконання обов"язків перед Кредитором саме особою [PERSON] Надані позивачем додаткові документи - протокол від 05.05.2008 року, експертне заключення від 22.04.2008 року, довідка від 23.06.2014 року, не можуть бути визнані судом допустимими доказами відповідальності [PERSON] як поручителя за виконання обов"язків боржника [PERSON] На підставі зазначеного, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог заявлених до [PERSON]

Outcome: dismissed