Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

Адвокат Жигун С.С., який діє в інтерсах [PERSON] звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до ТОВ «Національні будівельні стратегії» про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за не використані дні щорічної відпустки та моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 22 січня 2019 року позивача було прийнято до ТОВ «Національні будівельні стратегії» на роботу, на посаду механіка підземної дільниці на підставі наказу №6-к від 21.01.2019 року. 01 квітня 2019 року [PERSON] було переведено на посаду головного енергетика на підставі наказу № 19-к від 01.04.2019 року. Представник позивача зазначив, що через деякий час після працевлаштування, виплату заробітної плати роботодавець почав затримувати, на звернення щодо вчасної сплати заробітної плати відповідав обіцянками. 04 березня 2020 року позивач за угодою сторін звільнився. На прохання позивача розрахуватись або надати в день звільнення довідку про заборгованість із заробітної плати та копію наказу про звільнення отримав відмову. Виплата відповідачем заробітної плати на користь позивача здійснювалася із порушенням положень ст. 97 та ст. 115 Кодексу Законів про Працю України та ст. 21 та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», а саме: 04.02.2019 року 1 279, 71 грн. - заробітна плата за січень 2019, 01.03.2019 року 4 830,00 грн. - заробітна плата за лютий 2019, 29.03.2019 року 4 830, 00 грн. - заробітна плата за березень 2019, 08.05.2019 року 5 232, 50 грн. - заробітна плата за квітень 2019, 31.05.2019 року 5 232, 50 грн. - заробітна плата за травень 2019, 03.07.2019 року 5 232, 50 грн. - заробітна плата за червень 2019, 31.07.2019 року 5 232, 50 грн. - заробітна плата за липень 2019, 04.09.2019 року 5 232, 50 грн. - заробітна плата за серпень 2019, 11.10.2019 року 5 232, 50 грн. - заробітна плата за вересень 2019, 07.11.2019 року 5 232, 50 грн. - заробітна плата за жовтень 2019, 12.02.2020 року 5 232, 50 - заробітна плата за листопада 2019. Зазначив, що позивачеві нараховувалася заробітна плата, але виплачена була лише по листопад 2019 року, а вже починаючи з грудня 2019 року по 04 березня 2020 року заробітна плата нараховувалась, роботодавцем сплачувались податки, але зарплата не виплачувалася, тому у відповідача існує заборгованість по заробітній платі перед позивачем. Відповідно до КЗпП України, остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. Однак, в день звільнення позивача 04.03.2020 року, відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України. Згідно довідки за формою ОК-5 - індивідуальні відомості про застраховану особу - [PERSON] , вбачається, що за період з 22.01.2019 року по 04.03.2020 року йому нараховано заробітної плати на суму 85 052, 42 грн., проте, заробітна плата в розмірі згідно нарахувань на банківську карту позивача виплачена не в повному обсязі, а саме грудень 2019 року 5 036, 92 грн. (з урахуванням податків 6 142, 59 грн.), січень 2020 року - 3 936,00 грн. (з урахуванням податків 4800, 00 грн.), лютий 2020 року - 3 936,00 грн. (з урахуванням податків 4800, 00 грн.), березень 2020 року - 3 050, 50 грн. (з урахуванням податків 3 720, 12 грн.). Разом заборгованість складає 5 036, 92 + 3 936, 00 + 3 936, 00 + 3 050, 50 = 15 959, 42 гривень. Відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 106 робочих днів, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 25 797, 22 грн. Крім того зазначив, що за останній відпрацьований рік за період з 22.01.2019 року по 04.03.2020 року позивач за підрахунками має право на 27 календарних днів щорічної основної відпустки, з яких 24 календарних дня з 22.01.2019 року (дата прийнятті на роботу) по 21.01.2020 року та 3 календарних дня з 22.01.2019 року по 04.03.2020 року (дата звільнення з роботи), а відтак має право стягнути на свою користь компенсацію за невикористану відпустку. Також зазначив, що відповідач своїми діями щодо затримки та невиплати заборгованості по заробітній платі завдав позивачеві моральної шкоди, яка полягає у порушенні нормального життєвого ритму, зокрема, не маючи іншого доходу та утримуючи дружину та дітей, позивач змушений був вживати додаткові зусилля для організації та забезпечення життя його сім`ї, дії відповідача призводили до конфліктів на роботі та непорозумінь в сім`ї, позивач був змушений звертатись до рідних та друзів з проханням позичити кошти, що принижувало його як чоловіка, тому моральну шкоду позивач оцінює у 20 000, 00 гривень, які і просить суд стягнути з відповідача. У зв`язку із чим, звернувся до суду та просив стягнути з відповідача на його користь 66 845, 06 гривень, яка складається з: невиплаченої заробітної плати за період з 01.12.2019 року по 04.03.2020 року у розмірі 15 959, 42 гривень, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні 25 797, 22 гривень, грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 5 088, 42 гривень, моральної шкоди у розмірі 20 000, 00 гривень. Судові витрати просив покласти на відповідача. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 17.08.2020 року відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 06.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій на позовних вимогах наполягає, просив розглянути справу без його участі, проти заочного рішення не заперечує. Представник відповідача до суду не з`явився, про день та час слухання справи був належним чином повідомлений, про що свідчать поштові повідомлення, які знаходяться у матеріалах справи, заяви про розгляд справи за його відсутністю до суду не надходило, не скористався своїм правом та не подав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд, відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з приписами статті 94 КЗпП України та абзацу першого статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу. За змістом положень статті 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до статті 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється, крім іншого, на підставі законодавчих та інших нормативних актів, колективних договорів. Суб`єктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування; роботодавці, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців або їх представницькі органи; професійні спілки, об`єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники. Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Положення ч. 1 ст. 115 КЗпП України передбачають, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно. Як передбачено ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Із копії трудової книжки вбачається, що 22 січня 2019 року [PERSON] було прийнято Товариством з обмеженою відповідальністю «Національні будівельні стратегії» на роботу, на посаду механіка підземної дільниці на підземні роботи з повним робочим днем на підставі наказу № 6-к від 21.01.2019 року, що підтверджується записом у трудовій книжці [NUMBER] . 01 квітня 2019 року [PERSON] було переведено на посаду головного енергетика на підставі наказу №19-к від 01.04.2019 року, що підтверджується записом у трудовій книжці [NUMBER] . 04 березня 2020 року [PERSON] за угодою сторін звільнився. Так, із виписок за картковим рахунком клієнта [PERSON] за період із 01.02.2019 року по 01.06.2019 року, з 02.06.2019 року по 01.12.2019 року, з 01.12.2019 року по 01.06.2020 року вбачається, що на його картковий рахунок 04.02.2019 року зараховано заробітну плату у розмірі 1 279, 71 грн., 01.03.2019 року у розмірі 4 830, 00 грн., 29.03.2019 року у розмірі 4 830, 00 грн., 08.05.2019 року у розмірі 5 232, 50 грн., 31.05.2019 року у розмірі 5 232, 50 грн., 03.07.2019 року у розмірі 5 232, 50 грн., 31.07.2019 року у розмірі 5 232, 50 грн., 04.09.2019 року у розмірі 5 232, 50 грн., 11.10.2019 року у розмірі 5 232, 50 грн., 07.11.2019 року у розмірі 5 232, 50 грн., 12.02.2020 року у розмірі 5 232, 50 грн. Згідно виписок за картковим рахунком клієнта [PERSON] , вбачається, що ТОВ «Національні будівельні стратегії» виплачувало [PERSON] заробітну плату, а саме: 04.02.2019 року 1 279, 71 грн. - заробітна плата за січень 2019, 01.03.2019 року 4 830,00 грн. - заробітна плата за лютий 2019, 29.03.2019 року 4 830, 00 грн. - заробітна плата за березень 2019, 08.05.2019 року 5 232, 50 грн. - заробітна плата за квітень 2019, 31.05.2019 року 5 232, 50 грн. - заробітна плата за травень 2019, 03.07.2019 року 5 232, 50 грн. - заробітна плата за червень 2019, 31.07.2019 року 5 232, 50 грн. - заробітна плата за липень 2019, 04.09.2019 року 5 232, 50 грн. - заробітна плата за серпень 2019, 11.10.2019 року 5 232, 50 грн. - заробітна плата за вересень 2019, 07.11.2019 року 5 232, 50 грн. - заробітна плата за жовтень 2019, 12.02.2020 року 5 232, 50 - заробітна плата за листопада 2019, однак виплачена була лише по листопад 2019 року, а починаючи з грудня 2019 року по 04 березня 2020 року заробітна плата нараховувалась, роботодавцем сплачувались податки, але зарплата не виплачувалася. Згідно довідки за формою ОК-5 - індивідуальні відомості про застраховану особу - [PERSON] , вбачається, що за період з 22.01.2019 року по 04.03.2020 року йому нараховано заробітної плати на суму 85 052, 42 грн., проте, заробітна плата в розмірі згідно нарахувань на банківську карту позивача виплачена не в повному обсязі, а саме грудень 2019 року 5 036, 92 грн. (з урахуванням податків 6 142, 59 грн.), січень 2020 року - 3 936,00 грн. (з урахуванням податків 4800, 00 грн.), лютий 2020 року - 3 936,00 грн. (з урахуванням податків 4800, 00 грн.), березень 2020 року - 3 050, 50 грн. (з урахуванням податків 3 720, 12 грн.). Таким чином, невиплачена заробітна плата складає 5 036, 92 + 3 936, 00 + 3 936, 00 + 3 050, 50 = 15 959, 42 гривень. З аналізу вказаних норм вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. Таким чином, працівник має право на отримання заробітної плати, а зобов`язання щодо її нарахування та виплати покладені на роботодавця. Виплата заробітної плати має здійснюватися регулярно, а при звільненні розрахунки мають бути проведені в день звільнення. Однак, в день звільнення позивача 04.03.2020 року відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України. Таким чином, підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати за період з 01.12. 2019 року по 04.03.2020 року у розмірі 15 959, 42 грн. Також, статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За змістом п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100, збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Як передбачено п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Згідно нарахувань позивачеві заробітної плати, середньомісячна виплачена заробітна плата за два останні календарні місяці роботи до моменту затримки склала 5 232, 50 грн. (жовтень 2019) + 5 232, 50 грн. (листопад 2019) = 10 465, 00 грн. За таких обставин, середньоденна заробітна плата позивача складає: 10 465, 00 грн.: 43 дня (робочих дня в періоді жовтень-листопад 2019 року) = 243, 37 грн. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 106 робочих днів, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає: 106 р.дн. х 243, 37 грн. = 25 797, 22 грн. Оскільки позивач за закінченням строку трудового договору був звільнений 04 березня 2020 року, належні останньому суми при звільненні у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відповідачем виплачені не були, то суд, погоджуючись із розрахунком позивача, жодних заперечень щодо якого відповідачем суду також не надано, вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку, в межах заявлених позовних вимог у розмірі 25 797, 22 грн. Щодо вимог позивача про грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки, судом зазначається наступне. Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України "Про відпустки", регулюються Конституцією України,Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Згідно ч.1 ст. 2 Закону України "Про відпустки", право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про відпустки", щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відповідно до ст.83 КЗпП України та ч.1 ст.24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до ст.2 Закону України "Про оплату праці" структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь-яким строком. Статтею 79 КЗпП України та ст.10 Закону України "Про відпустки", передбачений порядок і умови надання щорічних відпусток. Відповідно до зазначених норм черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Відповідно до п.23 постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату працю", розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст.182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Аналізуючи викладене, суд, погоджуючись із розрахунком позивача та приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 5 088, 42 гривень. Щодо стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частина 1 статті 237-1 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно роз`яснень, які містяться в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року за №4, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Отже виходячи з наведеного, можна дійти висновку, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. При цьому, слід зазначити, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових відносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, затримка виконання рішення про поновлення на роботі, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Позивач зазначає, що відповідач своїми діями щодо затримки та невиплати заборгованості по заробітній платі завдав йому моральної шкоди, яка полягає у порушенні нормального життєвого ритму. Зокрема, не маючи іншого доходу та утримуючи дружину та дітей, позивач змушений був вживати додаткові зусилля для організації та забезпечення життя його сім`ї. Дії відповідача призводили до конфліктів на роботі та непорозумінь в сім`ї, позивач був змушений звертатись до рідних та друзів з проханням позичити кошти, що принижувало його як чоловіка.Однак, наведене позивачем доведено не в повному обсязі, тому суд вважає, що вимоги в частині стягнення моральної шкоди виходячи із засад розумності та справедливості, підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі відшкодування 10 000, 00 гривень. З огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, будь-яких доказів на спростування доводів, обґрунтувань та розрахунків позивача суду не надав. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави також підлягає стягненню судовий збір у сумі 908, 00 гривень. Враховуючи викладене та

Outcome: partial