Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог: орган опіки та піклування Рахівської РДА про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та дозволу на оформлення документів. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що 28 січня 2006 року, був укладений шлюб між нею [PERSON] та [PERSON]. Під час шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO] Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 12.13.2012 року, шлюб між ними розірваний. Після розірвання шлюбу, їх син, [PERSON] проживає з нею за адресою: [ADDRESS]. Аліменти на утримання сина, [PERSON] не сплачує, так як вона не зверталася до нього з вимогою про сплату аліментів, вважаючи, що вона здатна самотужки утримувати сина і він знаходиться на її повному утриманні. [PERSON] участі у вихованні, догляді за сином [PERSON] не приймає, його фізичним, духовним та моральним розвитком не займається. У зв"язку з відсутністю роботи на території України, вона працевлаштована на території Російської Федерації у місті Москва. Має постійне місце проживання та достатній заробіток для гідного тримання себе та дитини. Виїзджаючи за межі України разом зі своїм сином, вона здатна забезпечети йому належне матеріальне утримання, виховання, його фізичний, моральний та духовний розвиток, а також здобуття освіти, готувати його до самостійного життя, що відповідає його інтересам. Однак, коли вона звернулася до [PERSON], як батька їхнього сина, з проханням надати нотаріально засвідчену згоду, щодо оформлення проїзного документа дитини для його виїзду, разом із нею на територію Російської Федерації, [PERSON] безмотивно відмовив. На підставі наведеного просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька - [PERSON] до Російської Федерації. Дозволити їй, [PERSON] без згоди батька, [PERSON], оформити документи для тимчасового виїзду малолітньої дитини, [PERSON], [INFO] за межі України до Російської Федерації. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, неведених у позовній заяві. Зазначив, що його довірителька звернулася з позовом про надання дозволу на виїзд за кордон, оскільки бажає щоб її дитина навчалася в Росії. Також посилається на те, що позивачка має постійне місце проживання в Російській Федерації та достатній заробіток, отже має можливість забезпечети дитині належне матеріальне утримання, виховання, його фізичний, моральний та духовний розвиток. На підставі наведеного просили позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач, [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. В своїх показах зазначив, що після розірвання шлюбу їх малолітній син [PERSON], став проживати зі своєю мамою, позивачкою по справі, [PERSON], незважаючи на те, що місце проживання сина після розлучення батьків судом не було встановлено. За два роки до розлучення у 2010 році позивачка забрала сина [PERSON] і виїхала із с. С. Водяне, у невідомому йому напрямку. Протягом одного року він шукав позивачку та свого сина і знайшов їх у Донецькій області м. Макіївка. Однак позивачка не дозволила йому забрати сина. Кожен місяць він надсилав позивачці кошти на утримання сина та посилки. З червня 2014 року по січень 2015 року син [PERSON] проживав разом із ним. З січня 2015 року по серпень 2015 року син [PERSON] жив паралельно, як у нього так у батьків позивачки, яка постійно перебуває у Москві. Син [PERSON] навчається у другому класі Верхньоводянської ЗОШ І-ІІІ ступенів. Він спеціально віддав сина на навчання у Верхньоводянську школу, щоб син вивчив українську мову, здобув добрі знання і зміг після закінчення школи поступити у вищий навчальний заклад. Свою відмову у наданні дозволу на виїзд дитини за межі України мотивує тим, що із позовної заяви вбачається, що позивачка має намір не на тимчасовий строк вивезти дитину, а на постійно. Йому відомо про те, що позивачка проживає у Москві із сепаратистом із Макіївки, який може мати негативний вплив на його сина, а також проживає в антисанітарних умовах, працює прибиральницею у домі. Дитину позивачка не зможе віддати вчитися, бо вона не прописана і дитина без прописки у школу не піде, навіть при нагоді не зможе його лікувати. Він не може і не має права дозволити позивачці не дати своєму сину середню освіту. В сім"ї позивачки не ціниться освіта. Він приватний підприємець, у нього хороші доходи, він має всі можливості забезпечети нормальне життя та дати хороше виховання своєї дитини. При таких обставинах він не може дати згоду позивачці вивезти дитину в Росію, тому що держава Росія являється державою агресором по відношенню до нашої держави. Вважає, що в разі якщо позивачка забере дитину навіть на тимчасовий строк, то назад в Україну її не поверне. На підставі наведеного просив відмовити у задоволенні позову. Представник органу опіки та піклування Рахівської РДА, Карапчук С.А., в судовому засіданні зазначила, що позивачка зверталася до них з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон на час літніх і зимових канікул. Вирішення позовних вимог залишила на розсуд суду. Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Сторони, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.01.2006 року, який згідно рішення Рахівського районного суду від 12.03.2012 року по справі № 709/895/2012 - розірвано. Від шлюбу сторони мають одну неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 28 листопада 2007 року. Згідно статті 141 CK України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. З показів сторін судом встановлено, що малолітній, [PERSON], [INFO], періодично проживає з позивачкою та з відповідачем. На даний час навчається у другому класі Верхньоводянської ЗОШ І-ІІІ ступенів. Добровільної згоди про визначення місця проживання малолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO] між сторонами не досягнуто. Відсутнє і рішення суду, яким би було визначено з ким із подружжя повинна проживати дитина. Позивачка [PERSON] у позовній заяві посилається на те, що вона має постійне місце проживання та працевлаштована на території Російської Федерації у м. Москва, тому має можливість забезпечити дитині належне матеріальне утримання, виховання, його фізичний, моральний та духовний розвиток, а також здобуття освіти на тереторії Російської Федерації. У відповідності до ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. В судовому засіданні встановлено, що батько малолітньої дитини, сина [PERSON], [INFO] - [PERSON] відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон. При цьому, свою відмову мотивує тим, що позивачка має бажання забрати дитину на постійне місце проживання на територію держави агресора - Російської Федерації. Більше того, позивачка не має можливості належним чином утримувати дитину та забезпечити їй навчання у відповідній школі, оскільки позивачка працює прибиральницею та не має постійного місця проживання. Дані твердження відповідача, не спростовані позивачкою та її представником жодним належним та допустимим доказом. За змістом ст.ст. 2, 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України, документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. У відповідності до п.2-2 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" чітко визначено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріального посвідчення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Необхідно зазначити, що у відповідності до Конвенції про права дитини (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7,155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Незважаючи на те, що у прохальній частині позовної заяви, позивачка просить надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон, суд констатує про те, що зі змісту мотивувальної частини позовної заяви та з показів позивачки, її представника слідує, що позивачка [PERSON] має бажання вивезти дитину на постійне місце проживання в Російську Федерацію. У матеріалах справи відсутні дані про те, коли і на який термін позивачка має намір вивозити дитину за кордон та дані про те, що така поїздка дитини за кордон здійснюється в її інтересах. Позивачкою та її представником не надано жодного доказу того, що вона має постійне місце проживання, офіційно працює, її дохід дозволить належним чином утримувати дитину, забезпечити її всім необхідним, влаштувати дитину до школи. З огляду на те, що між сторонами існує спір про місце проживання малолітньої дитини, який не вирішений в судовому порядку, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. У зв"язку з відмовою у задоволенні позову, витрати по сплаті судового збору, у відповідності до ст. 88 ЦПК України слід залишити за позивачкою.

Outcome: dismissed