Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

11 січня 2016 року [PERSON] звернулася у суд з позовом до до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання дитини. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 08 вересня 2012 року, від якого мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя між сторонами не склалося, вони втратили почуття любові і поваги один до одного, у них різні погляди на життя та на взаємовідносини між людьми. З чоловіком у неї постійно виникають сварки. Дитина зараз у такому віці, що потребує догляду матері, а відповідач інколи веде себе агресивно, що може зашкодити дитині. Вважає, що дитина має проживати з нею, а відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 1 500 грн. щомісяця до досягнення дитиною 23 років за умови, що син буде продовжувати навчання. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлений позов та просили його задовольнити з наведених у ньому підстав. Позивач зазначила, що примирення не бажає. Відповідач в судовому засіданні визнав позовні вимоги та не заперечував проти їх задоволення, зазначивши, що він працює майстром в ПрАТ "Індбуд", у зв"язку з чим фактично постійно проживає в іншій місцевості. Заперечував проти стягнення з нього 3200 грн. вартості правової допомоги. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08 вересня 2012 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Донецької області (а.с. 7). Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], який народився [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 8). Відповідно до частин 1, 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У судовому засіданні встановлено та не оспорювалось учасниками судового розгляду, що [PERSON] та [PERSON] проживають окремо, не підтримують сімейно-шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства. Примиринення сторони не бажають. За таких обставин, суд приходить до висновку, що збереження сім'ї буде носити формальний характер. Суд вважає, що з урахуванням взаємин сторін, позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню, оскільки збереження шлюбу суперечить їх інтересам. При укладенні шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище на прізвище чоловіка. При розгляді справи судом вона та її представник не порушували питання про зміну прізвища на дошлюбне у випадку задоволення позову про розірвання шлюбу. За таких обставин, враховуючи, що вибір прізвища при розірванні шлюбу є правом особи, вирішувати питання про зміну прізвища [PERSON] на дошлюбне не вбачається за необхідне. Позивач також заявила позов про визначення місця проживання їх дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч. 1 ст. 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сім'я [PERSON] та [PERSON] розпалася, вони спільно не проживають. [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] [PERSON] у зв"язку з роботою проживає в іншій місявості. Малолітній син сторін - [PERSON], [INFO], мешкає з матір"ю за місцем його проживання. Позивач зазначає, що дитина має мешкати разом з нею, оскільки поведінка відповідача може зашкодити дитині. [PERSON] не надав суду жодного доказу, який би свідчив про те, що існують істотні обставини, за яких подальше проживання дитини з матір"ю шкодило б дитині. Відповідач не заперечував проти визначення місця проживання малолітнього сина разом з позивачем. При вирішення зазначеного спору, суд враховує інтереси дитини, яка з народження перебуває під опікою матері, її вік, та за таких обставин, не вбачає правових підстав для визначення місця проживання дітей з батьком. З огляду на наведене, позов [PERSON] про визначення місця проживання малолітнього сина підлягає задоволенню. Також [PERSON] просить стягнути з відповідача на її користь на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1 500 грн. щомісячно, починаючи з дня пред"явлення позову до суду та досягнення дитиною 23-х років за умови, що син буде продовжувати навчання. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідач у судовому засіданні не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання дитини у сумі 1 500 грн. Зазначив, що він працює майстром в Приватному акціонерному товаристві "Індбуд" (м. Київ, вул. Промислова, 6-Г), у зв"язку з роботою постійно проживає в іншій місцевості. Відповідач зобов'язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття, створювати необхідні умови для її розвитку та життя нарівні з позивачем. У такому випадку, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 11 січня 2016 року, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У судовому засіданні відповідач не спростував доводи позивача про те, що він не надає кошти на утримання дитини. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів не є завищеним та необхідний для утримання дитини. Вимоги [PERSON] про стягнення аліментів до досягнення дитиною 23-х років є такими, що заявлені передчасно, а тому не підлягають задоволенню. З огляду на наведене, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. З урахуванням задоволення позову стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 551 гривні 21 копійок. Суд вважає, що не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача такі витрати, пов'язані з розглядом справи, як витрати на правову допомогу в розмірі 3 200 гривень. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. У п. 48 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження своїх витрат позивач надала суду договір про надання юридичних послуг з юридичним департаментом ТОВ "СБ Варта" (а.с. 9). Разом з тим, такі витрати не підлягають стягненню з відповідача, оскільки суду не надано належних доказів на підтвердження того, що такі витрати на оплату правової допомоги фактично були понесені позивачем. З таких обставин, суд вважає, що позивач документально не підтвердила понесені витрати на правову допомогу, їх склад та обсяг.

Outcome: partial