Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Акціонерного товариства «Кредобанк» про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 30 травня 2019 року між ним та Акціонерним товариством «Кредобанк» укладено кредитний договір № 24658/2019. За умовами договору банк надав йому кредитні кошти в сумі 360 794,69 грн. на умовах повернення до 29 травня 2026 року. Вважає, що кредитний договір містив умови, які є несправедливими, суперечать принципу сумлінності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків спрямовані на погіршення становища позивача. Так, пунктом 3.1, передбачено сплату одноразової комісії за видачу кредиту 1,99% від суми кредиту, що прямо заборонено ст. 55 Закону України « Про банки і банківську діяльність». Крім того, пунктом 3.1.3. кредитного договору встановлено обов`язок позичальника здійснення страхування в одній із страхових компаній, які відповідають вимогам банку та перелік яких розміщено на офіційній інтернет сторінцібанку, в той час як банкам забороняється вимагати від клієнтів придбання будь-яких товарів чи послуг, а позивальник в свою чергу має право обирати будь-яку страхову компанію на території України, яка має право здійснювати відповідну страхову діяльність відповідно до отриманих ліцензій. Крім того, вважає недійсним пункт 10.1.3.3 кредитного договору щодо обов`язку позивача здійснювати щорічно страхування від нещасних випадків на користь банку на весь період дії кредитного договору на суму не меншу залишку фактичної заборгованості за кредитним договором, оскільки є несправедливою умовою договору. Він є особою, яка відповідно до пункту 13.1 статті 13 Закону України « Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» звільнений від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України, як інвалід, а у разі ДТП відшкодування збитків проводитиме Моторно транспортне страхове бюро України. Таким, що не відповідає вимогам ст. 549 ЦК України і як наслідок має бути визано недійсним, пункт 5.3.1 кредитного договору в частині обов`язку зі сплати штрафу у розмірі 0,6% від суми заборгованості за кредитом, щомісячно за кожен випадок порушення, невиконання або неналежного виконання обов`язків/вимог пунктів 10.1.3.1. та/або 10.1.3.3. Кредитний договір, пункти якого просить визнати недійсними, він укладав перебуваючи у безпорадним станом, оскільки перебував на лікуванні, не міг нормально рухатись, у зв`язку з чим, мав потребу у придбанні автомобіля. А тому, не міг нормально оцінювати пропоновані умови кредитного договору. У відзиві на позов представник відповідача позовні вимоги не визнав. Вказував, що 30 травня 2019 року між банком та позивачем [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит в сумі 360 794,69 грн. на строк до 29 травня 2026 року, процентна ставка за договором змінювалась. Порядок повернення кредиту передбачено графіком платежів. При укладенні спірного договору позивач діяв свідомо, вільно, враховуючи власні інтереси, прийняв рішення про вибір банку та вступив з відповідачем в договірні відносини, визначивши при цьому характер правочинів та умови. З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах карантину, 27.04.2020 р. між сторонами укладено Додатковий договір № 1 та підписано новий Графіку платежів. Укладаючи кредитний договір, сторони досягли згоди з усіх істотних умов , мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі. В момент укладення договору, позивач не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, та в подальшому здійснював його виконання. Договором укладеним між сторонами визначено можливість встановлення змінюваної процентної ставки на умовах та в порядку передбаченому законом ( ст. 1056-1 ЦК України), у зв`язку з чим твердження позивача щодо зміни процентної ставки в односторонньому порядку не відповідають дійсності. Крім того, укладення договору страхування, передбачено умовами кредитного договору та пов`язане з необхідністю отримання споживачем додаткових чи супутніх послуг кредитодавця або третіх осіб. Договір страхування належить до договорів про надання додаткових чи супутніх послуг , що відповідає ст. 20 Закону України « Про споживче кредитування» При цьому, кредитодавець у встановленому ним порядку має право визначити перелік третіх осіб, що відповідають його вимогам та можуть надавати споживачам додаткові чи супутні послуги, пов`язані з укладенням договору про споживчий кредит. Твердження позивача про поширення на нього положень п. 13.1ст.13 Закону України«Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності`щодо звільнення його від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності , у зв`язку з тим, що він є інвалідом 1 групи є необґрунтованим, оскільки вказана норма встановлює відповідні пільги, за умови, якщо особа особисто керує належним їй транспортним засобом. В той же час, відповідно до договору купівлі-продажу № 47 від 28.05.2019 року покупцем автомобіля, на придбання якого отримувались кредитні кошти є не позивач, а [PERSON] . Крім того, вважають, що вказаний закон за своїм змістом не регулює відносини кредитування. У зв`язку з чим, вважає, що позивачем не доведено факт порушення його прав, просить відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 04.06.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 14 липня 2020 року на 11-30 год. в порядку загального провадження. 31 липня 2020 року, ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 23 вересня 2020 року на 14-30 год. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив суд стягнути з Акціонерного товариства «Кредобанк» 7179,81 грн., що становлять комісію за видачу кредиту в розмірі 1,99% від суми кредиту та сплачені відповідно до пункту 3.1. кредитного договору від 30.05.2019 № 24658/2019, укладеного між [PERSON] та Акціонерним товариством «Кредобанк», який є нікчемним; визнати недійсним пункт 5.3.1 кредитного договору в частині обов`язку зі сплати штрафу у розмірі 0,6% від суми заборгованості за кредитом, щомісячно за кожен випадок порушення, невиконання або неналежного виконання обов`язків вимог пунктів 10.1.3.1. та або 10.1.3.3.; визнати недійсним пункт 3.1.3 кредитного договору в частині обов`язку здійснення страхування в одній із страхових компаній, які відповідають вимогам банку та перелік яки розміщено на офіційній інтернет сторінці; визнати недійсними пункти 3.6., 3.7., 10.1.3.2 та 10.1.3.3 кредитного договору; стягнути з відповідача 792 грн., що сплачені в якості страхового платежу на підставі полісу обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів в якості збитків внаслідок недійсності пункту 10.1.3.2 кредитного договору; зобов`язати здійснити перерахунок графіку погашення заборгованості, який є додатком до кредитного договору у зв`язку із визнанням недійсними пунктів 3.6., 3.7., 10.1.3.3 та виходячи з процентної ставки в розмірі 14,40% річних, а також просив стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 2500 грн. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав, викладених у відзиві. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини які регулюються нормами цивільного законодавства. 30 травня 2019 року між позивачем [PERSON] та АТ «Кредобанк» укладений кредитний договір № 24658/2019 за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 360 794,69 грн. (п.1.1 договору на умовах забезпеченості, строковості, платності та цільового характеру використання кредитних коштів на строк до 29 травня 2026 року. Цільовим призначенням кредиту є оплата за договором купівлі-продажу№47 транспортного засобу марки Citroen New BERLINGO VU L1. Позичальник згідно п. 4.1 договору зобов`язався повернути кредит у повному обсязі в порядку і у терміни, встановлені п.2.1, п.4.8 та додатками до кредитного договору. Повернення суми кредиту здійснюється щомісячно разом із нарахованими процентами рівними сумами (ануітетний платіж) протягом усього строку кредитування (п.4.1.1 договору). Пунктом 3.1. кредитного договору визначено, що за надання послуг Позичальник сплачує банку в порядку та строки, визначені тарифами Банку, наступні комісії: комісія за розгляд анкети - відсутня, комісія за видачу кредиту - 1,99% від суми кредиту. За положенням статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства , а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин , повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину повинно бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. Згідно з частиною другою статті 11 Закону України « Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про : 1) особу та місцезнаходження кредитодавця ; 2) кредитні умови, зокрема : а) мету , для якої споживчий кредит може бути витрачений ; б) форми його забезпечення ; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; г) суму , на яку кредит може бути виданий; д)орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформленн договору про надання кредиту ( перелік усіх витрат пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням , зокрема таких , як адміністративні витрати , витрати на страхування, юридичне оформлення, тощо ; е) строк на який кредит може бути одержаний ; є) варіанти повернення кредиту , включаючи кількість платежів , їх частоту та обсяги ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; 3) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється. ; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії , на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію ; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. За змістом частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України « Про захист прав споживачів до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець ( виконавець, виробник) не повинен включати в договора зі споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є умови договору про установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору , таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнано недійсним , вважається таким з моменту укладення договору . Положення договору про споживчий кредит , які містять умови про зміни у витратах , зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними. Відповідно до статі 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22,23 статі 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України « Про захист прав споживачів» у взаємозв`в»язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України ( справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22,23 статті 1, статті 11 Закону України « Про захист прав споживачів « з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статі 42 Конституції України треба розуміти, що так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та постачальником ( споживачем) за договором про надання споживчого кредиту , що виникають як під час укладення так і виконання такого договору. Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до статті 3 ЦК України принцип справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту -це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості за кредитом не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості за кредитом, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Таким чином, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Як встановлено в судовому засіданні , умови пункту 3.1 кредитного договору № 24658/19 від 30 травня 2019 року року передбачають, що позичальник сплачує банку комісію за видачу кредиту в сумі 1, 99 % від суми кредиту, та є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» , а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Що стосується вимоги позивача про визнання недійсним пункту3.1.3 кредитного договору в частині обов`язку здійснення страхування в одній із страхових компаній, які відповідають вимогам банку та перелік яких розміщено на офіційній інтернет-сторінці банку, з посиланням на порушення статті 55 Закону України « Про банки та банківську діяльність» суд зазначає наступне. Відповіднодо ч.ч. 1,3,4 Закону України "Про споживче кредитування", укладення договору про споживчий кредит може бути пов`язано з необхідністю отримання споживачем додаткових чи супутніх послуг кредитодавця чи третіх осіб. В свою чергу, договір страхування належить до договорів про надання додаткових чи супутніх послуг. Споживач має право укласти договір про надання додаткових чи супутніх послуг з обраною ним третьою особою, включеною до переліку тих , які відповідають вимогам кредитодавця ( за наявності такого переліку), крім випадків коли відповідну послугу може надати тільки кредитодавець. Як підставу недійсності вказаного пункту договору позивач зазначає ту обставину, що він є інвалідом, а тому має право на пільги відповідно до п. 1.3. ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності ввласників наземних транспортних засобів щодо звільнення від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Між тим, відповідно до ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" таке право мають лише власники транспортних засобів, в той час як позивач власником транспортного засобу, придбаного за кредитні кошти не є, що підтверджується договором купівлі-продажу № 47 від 28.05.2019 року, укладеного між ПП «АТ Автоінвестстрой -Черкаси», і [PERSON] , за умовами якого саме [PERSON] була покупцем автомобіля та в подальшому за умовами договору здійснила його реєстрацію на власне ім`я. А тому посилання позивача на ту обставину, що він постійно користується автомобілем, не може слугувати підставою для визнання його власником транспортного засобу. За наведених вище правових підстав не підлягає до задоволення і вимога позивача про визнання недійсним пункту 10.1.3.3.кредитного договору щодо обов`язку позичальника здійснювати щорічне страхування від нещасних випадків на користь банку на весь період дії кредитного договору на суму не меншу залишку фактичної заборгованості за кредитним договором і яка на його думку є несправедливою, оскільки існує відповідний договір страхування цивільно-правової відповідальності, а також не є ні основною, ні супутньою послугою. Не ґрунтуються на вимогах Закону і доводи позивача щодо несправедливого розміру штрафу за невиконання окремих пунктів договору п.5.3.1. ), відповідно до якого позичальник сплачує на користь банку штраф у розмірі 200 грн. одноразово за кожен окремий випадок порушення, невиконання або неналежного в иконання обов`зків, вимог, передбачених у п. 10.1.8. та 10.1.9. Кредитного договору у розмірі 0,6 % від суми заборгованості за кредитом, щомісячно за кожен випадок порушення, невиконання або неналежного виконання обов"язків вимог п. п. 10.1.3.1 та /або 10.1.3.3. Так, відповідно до частини 1 статті 546 та статті 549 ЦК України, виконання зобов`язання забезпечуються , зокрема неустойкою, яка визначається як пеня і штраф та є грошовою сумою або іншим майном, які боржник зобов`язаний передати кредиторові у разі порушення зобов"язання. Штрафом є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов"язання ( частина 2 статі 549 ЦК України). Згідно ст. 551 ЦК України , предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства . Розмір неустойки, встановлений законом може бути збільшений у договорі , якщо таке збільшення не заборонено законом. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до пунктів 3.2,3.3 кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку , що визначається як змінна частина ставки збільшена на 4% ( маржу банку. Станом на день укладення договору змінна частина ставки, становить 12,9 %, Максимальний розмір змінюваної процентної ставки ні в якому разі не може перевищувати 40 % річних. Обчислення реальної річної процентної ставки для позичальника є репрезентативними та базуються на обраних саме позичальником умовах кредитування . Свобода договору є одним з основоположних принципів сучасного цивільного права. У ч. 1 ст. 627 ЦК України зазначено, що сторони, відповідно до ст. 6 цього Кодексу, є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Таким чином, під час укладення договору сторони є вільними у виборі умов договору, на власний розсуд та за взаємною згодою визначають умови, порядок розрахунків і платежів. Як встановлено в судовому засіданні і даний факт не спростовано позивачем, при укладенні договору, окремі пункти якого він оспорює , вказані вимоги законодавства були дотримані. Сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору та підписали його. Доказів, про те, що позивач не усвідомлював своїх дій та не міг ними керувати, перебував у безпорадному стані, що стало наслідком підписання його на вкрай невигідних умовах, суду не надано. Більше того, позивач [PERSON] уклавши кредитний договір не був позбавлений можливості відповідно до ст. 15 Закону України " Про споживче кредитування" відмовитися від договору протягом 14 календарних днів від дати його укладання шляхом повідомлення банку в письмовій формі з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно цього договору та сплати процентів за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит. Проте, у вказаний строк він від договору не відмовився, жодних заперечень щодо його змісту не висловлював, що свідчить про його згоду з умовами укладеного договору. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін ( частина перша статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках ( частина перша статті 13 ЦПК України). Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може грунтуватись на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування ( частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ( стаття 79 ЦПК України) . Достатніми є докази , які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи які входять до предмета доказування ( частина перша статі 80 ЦПК Укроаїни). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що при укладенні кредитного договору з позивачем [PERSON] банк надав йому як позичальнику , в повному обсязі всю необхідну інформацію кредитний договір містить усі умови , передбачені положенням Закону України " Про споживче кредитування", сторони узгодили всі істотні умови договору: а саме суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, тощо. [PERSON] особистими підписами засвідчив, що він погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, визначених договором , волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними, а тому у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними умов кредитного договору за виключенням пункту про встановлення комісії за отримання кредиту, необхідно відмовити. При цьому, суд вважає, що встановлення банком комісії за видачу кредиту, є несправедливими, у зв"язку з чим, такі умови є нікчемними, а нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається, з урахуванням чого сплачені позивачем суми комісії, передбачені кредитним договором № 24658/2019 від 30 травня 2019 року, підлягають стягненню з АТ «Кредо Банк» на користь [PERSON] . Оскільки позивач від сплати судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції звільнений (п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»), відтак, відповідно до положеньст.141 ЦПК України судовий збір в сумі 840,80 грн. підлягає стягненню з відповідача до спеціального фонду Державного бюджету України. У відповідності зі ст. 133 ч.3 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Згідно зі ст. 137 ч.2 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничусукупності допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Договором про надання правової допомоги від 28.05.2020 року, укладеним між позивачем [PERSON] та адвокатом Топор А.І. передбачено, що вартість надання юридичних послуг виконавець визначає самостійно після одержання від замовника замовлення за надання юридичної допомоги та виставляє замовнику відповідний рахунок. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу представник позивача надав суду договір про надання правової допомоги від 28.05.2020 року, квитанцію від 28.05.2020 року, квитанцію від 14.07.2020 року, квитанцію від 31 липня 2020 року, квитанцію від 23 вересня 2020 року про оплату за надання правової допомоги по договору та акт виконаних робіт від 23.09.2020 року. Відтак, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат за надання правничої допомоги в розмірі 25 00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved