Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

В грудні 2016 року 10 територіальний вузол урядового зв»язку Державної служби спеціального зв"язку та захисту інформації України (далі 10 ТВУЗ Держспецзв"язку) звернувся до суду із позовом, в якому зазначено, що 3 липня 2014 року, з вини [PERSON], сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ЗИЛ 131» державний номер 2183К6 під його керуванням та автомобіля\~ [NUMBER], в результаті чого вказаний транспортний засіб отримав механічні пошкодження. Посилаючись на те, що 10 ТВУЗ Держспецзв"язку, із яким відповідач перебуває у трудових відносинах, свій обов"язок по відшкодуванню шкоди заподіяної з вини [PERSON] виконав, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 32328,62 грн в порядку регресу. В судове засідання сторони не з'явилися, подавши заяви про розгляд справи за їх відсутності. При цьому представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просить позов задовольнити. Дослідивши\~ письмові докази, суд прийшов до переконання, що позов 10 ТВУЗ Держспецзв"язку до [PERSON] про стягнення коштів у порядку регресу слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 3\~ липня 2014 року на перехресті вулиць Пушкінської та Спаського в місті Миколаєві\~ [PERSON], керуючи\~ автомобілем «ЗИЛ 131» державний номер 2183К6, не обрав безпечної дистанції руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем\~ [NUMBER]. Постановою судді Романівського районного суду Житомирської області від\~\~\~29 серпня\~\~ 2014 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення - порушенні правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів. Під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача, останній\~ виконував службові обов»язки на службовому автомобілі, який належить 10\~ ТВУЗ Держспецзв"язку. 1 травня 2012 року з метою забезпечення зберігання матеріальних цінностей, які належать 10 ТВУЗ Держспецзв"язку між сторонами було укладено договір № 204 про повну матеріальну відповідальність, за умовами якого [PERSON] приймає на себе відповідальність за забезпечення збереження довірених (отриманих за особистим підписом) йому матеріальних цінностей. 12 вересня 2013 року між\~ ПАТ «СК «Українська страхова група»\~ та представництвом Ядран-Галенської лабораторії був укладений договір добровільного страхування\~ автомобіля\~ [NUMBER]. Відповідно до заяви страхувальника та страхового акту ПСКА-4323, 12 вересня 2014 року ПАТ «СК «Українська страхова група» здійснило виплату страхового відшкодування в сумі 32\~328, 62 грн представництву Ядран-Галенської лабораторії шляхом перерахування коштів товариству з обмеженою відповідальністю «Терра Моторс», яке здійснювало ремонтні роботи. Рішенням Господарського суду Житомирської області від 26 вересня 2016 року з 10 ТВУЗ Держспецзв"язку на користь ПАТ «СК «Українська страхова група» було стягнуто 32328, 62 грн страхового відшкодування. 10 ТВУЗ Держспецзв"язку рішення Господарського суду Житомирської області від 26 вересня 2016 року виконало, що підтверджується копіями платіжних доручень № 1412,1414 від 19 жовтня 2016 року. Згідно частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов»язків. Відповідно до роз'яснень, наданих у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов'язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов'язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров'ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), в силу статті 441 ЦК України, відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства. Частиною 5 пункту 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року № 4 встановлено, що фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов»язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача щкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України). Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132-134 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України)), якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого. Відповідно до статті 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Статтею 130 КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Відповідно до статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. З матеріалів справи вбачається, що з відповідачем укладався договір про повну матеріальну відповідальність. Згідно частини 1 статті 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Стаття 135-1 КЗпП України містить положення про те, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Так перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 р. №447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 р. №1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР". Відповідно до статті 135-1 КЗпП України договори можна укладати тільки при зайнятті посад і виконанні робіт, які передбачено Переліком №447/24. Якщо ж до трудових обов'язків працівників такі функції не входять, то укладення договору про повну матеріальну відповідальність буде суперечити законодавству, навіть у разі, коли посада, яку займає працівник, або робота, що він виконує, була зазначена в Переліку №447/24. Посада старшого водія автотранспортних засобів (спеціалізованих), на яку був прийнятий [PERSON], відсутня в переліку посад і робіт, який визначений Кабінетом Міністрів України, відповідач не належить до категорії працівників, з якими відповідно до статті 135-1 КЗпП України може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність, а тому він не може нести матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди, а лише в межах середнього місячного заробітку. Враховуючи вищевикладене, у позивач, відшкодувавши завдану своїм працівником шкоду в порядку статті 1172 ЦК України, набув право регресної вимоги до відповідача на підставі статті 1191 ЦК України. При цьому сума плаченого відшкодування підлягає стягненню з відповідача у межах середнього місячного заробітку відповідно статті 132 КЗпП України. Середній місячний заробіток, який підлягає стягненню з [PERSON], обраховується судом відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують зверненню до суду (на підставі даних довідки про доходи 10 ТВУЗ Держспецзв"язку № 46 від 27 квітня 2017 року) та становить 7239,7 грн ( 336,73 (середньоденний заробіток за листопад - грудень 2016 року * 21,5 ( середньомісячне число робочих днів за листопад - грудень 2016 року ). Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує з відповідача на користь позивача понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial