Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Шевченківського району м. Києва про зміну дати звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 30.12.2013 року працював на посаді директора Комунального підприємства. Розпорядженням Київського міського голови [PERSON] № 647 від 18.09.2015 року позивача було звільнено з посади директора. При звільненні позивачу не була видана трудова книжка, копія розпорядження та наказу про звільнення, не була виплачена заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку. 21.04.2016 року Комунальним підприємством був виданий наказ № 38, згідно якого позивачу була видана трудова книжка. Після отримання трудової книжки позивач дізнався, що був звільнений з посади 18.09.2015 року. Але він вважає, що дата звільнення вказана невірно, оскільки трудова книжка була видана лише 21.04.2016 року. Також при звільнення підприємство не провело з ним розрахунок. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд: 1) Зобов"язати Комунальне підприємство змінити дату звільнення позивача з 18.09.2015 року на 21.04.2016 року; 2) Стягнути з Комунального підприємства на користь позивача 80555, 76 грн., з яких: 73977, 01 грн. - середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 19.09.2015 року по 21.04.2016 року; 6578, 75 грн. - винагорода за результатами роботи за 2015 рік. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги, просив суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що дії відповідача є абсолютно законними. Позивач тривалий час перебував на лікарняному, після виходу з якого був виданий наказ про звільнення, а дата звільнення була вказана згідно розпорядження Київського міського голови. Після звільнення позивачу була видана трудова книжка та проведено розрахунок, а тому підстав для задоволення позову немає. Також представник відповідача зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду. На підставі викладеного представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.12.2013 року між виконавчим органом Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) та позивачем [PERSON] був укладений Контракт з директором Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Шевченківського району м. Києва. Як встановлено при розгляді справи, позивач [PERSON] з 10.08.2015 року по 21.11.2015 року перебував на амбулаторному лікуванні. Розпорядженням Київського міського голови [PERSON] від 18.09.2015 № 647 "Про звільнення [PERSON]." на підставі Кодексу законів про працю України, Порядку укладання контрактів з керівниками підприємств, установ і організацій, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, затвердженого розпорядженням Київського міського голови від 15.07.2013 року № 118, враховуючи подання Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12.08.2015 року № 064-8129 звільнено [PERSON], директора Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Шевченківського району м. Києва з займаної посади 18 вересня 2015 року відповідно до п. 4.3.6 п.4.3 Контракту з директором Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Шевченківського району м. Києва, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, від 30 грудня 2013 року (п.8 ст. 36 КЗпП України). 21.04.2016 року В.о. директора Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Шевченківського району м. Києва був виданий наказ від 21.04.2016 року № 38, відповідно до якого було наказано старшому інспектору з кадрів вжити заходів щодо належного оформлення та видачі трудової книжки [PERSON] особисто або поштою, бухгалтерії провести виплати грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки. Після видачі відповідного наказу позивачу [PERSON] була видана трудова книжка, копії розпорядження та наказу, а також проведено розрахунок. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить зобов"язати відповідача змінити дату його звільнення у зв"язку з затримкою видачі трудової книжки та виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.09.2015 року по 21.04.2016 року та винагороду за результатами роботи за 2015 рік. Відповідно до ст.. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов"язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.. 116 цього Кодексу. Частиною 5 статті 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно із п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників", затвердженої Наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 року № 58, записи в трудову книжку про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а у разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Пунктом 2.5 Інструкції передбачено, що з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення, власник або уповноважений ним орган зобов"язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці (типова відомча форма № П-2), в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша). Відповідно до ч. 1 п. 4.1 Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов"язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Частинами 5, 6, 7 п. 4.1 Інструкції визначено, що при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Згідно із п. 4.2 Інструкції, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Як вбачається з письмових матеріалів справи, на виконання Розпорядження Київського міського голови від 18.09.2015 року відповідачем Комунальним підприємством по утриманню зелених насаджень Шевченківського району м. Києва був виданий наказ від 21.04.2016 року про вжиття заходів щодо оформлення та видачі трудової книжки та проведення розрахунків. Відповідно до вказаного наказу позивачу була видана трудова книжка та проведений розрахунок станом на день звільнення, а також сплачені кошти за листками непрацездатності. Відповідно до ч.3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов'язки та відповідальність, зокрема як передбачено нормами КЗпП, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору. Відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом. Як вбачається з письмових матеріалів справи, дію Контракту, укладеного з позивачем, було припинено та звільнено позивача з посади директора Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Шевченківського району м. Києва з причин невиконання ним умов контракту, внаслідок невиконання ним обов'язків, покладеним на нього вказаним контрактом, на підставах, передбачених контрактом згідно п.8 ст. 36 КЗпП України. Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення п.4, 8 ст. 36, ч.3 ст. 40, ч.3 ст. 41, ст. 40,41 КЗпП, та враховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом п. 8 ст. 36 КЗпП України, суд вважає, що вирішення питання про змін дати звільнення можливе лише за рішенням особи, яка видала розпорядження про звільнення позивача з займаної посади, тобто Київського міського голови, а не Комунального підприємства. Слід зазначити, що рішення про звільнення позивача було прийнято Київським міським головою, а у своїх позовних вимогах [PERSON] просить зобов"язати Комунальне підприємство змінити дату звільнення. Враховуючи те, що до компетенції відповідача прийняття рішення про звільнення позивача, зміну дати звільнення не входить, суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог про зобов"язання відповідача змінити дату звільнення немає, а тому в їх задоволенні повинні бути відмовлено. Що стосується стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то слід зазначити наступне. Як вбачається з позову, позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки, як це передбачено ч. 5 ст. 235 КЗпП України. Враховуючи те, що наказ про видачу трудової книжки був виданий 21.04.2016 року, в той же день позивач отримав трудову книжку та розрахунок, суд вважає, що підстав для задоволення вказаних позовних вимог немає. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення винагороди за результатами роботи за 2015 рік також задоволенню не підлягають з наступних підстав. 31.12.2015 року В.о. директора Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Шевченківського району м. Києва був виданий наказ № 194 від 31.12.2015 року, відповідно до якого наказано здійснити нарахування винагороди за результатами роботи за 2015 рік всім працівникам підприємства. Враховуючи те, що позивач був звільнений з займаної посади 18.09.2015 року, тобто, фактично на момент видачі наказу не був працівником підприємства, як це передбачено у наказі, є цілком правомірним ненарахування йому відповідної нагороди. Зважаючи на викладене, підстав для задоволення позовних вимог у цій частині немає. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст.. 58-59 ЦПК України на підтвердження обґрунтованості своїх позовних вимог. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed