Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона працювала діловодом служби захисту інформації [INFO] і наказом №213 від 31.10.2020 року вона була звільнена з посади за п.1 ст.40 КЗпП України. Вважає, що при звільненні їй не була виплачена компенсація за невикористану щорічну відпустку за 2020-2021 рік в сумі 5000 гривень. Вона звернулася до відповідача із відповідною заявою, але у виплаті компенсації їй було відмовлено на підставі того, що заборгованості не існує. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. Позивач пояснила, що дійсно вона відгуляла відпустку в 2020 році, але вважає, що це була відпустка за відпрацьований час з 31.05.2019 року по 30.05.2020 року, а з 25.07.2020 року почався новий відлік відпрацьованого часу, а тому їй повинні виплатити компенсацію. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що в 2020 році Луганський обласний військовий комісаріат було реорганізовано в Луганський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки і вони є правонаступниками прав та обов`язків попередньої установи. Позивач 24 календарних дні чергової відпустки за відпрацьований час роботи з 29.01.2020 року по 28.01.2021 року, а тому ніякої компенсації установа їй не винна. Відповідачем поданий відзив на позовну заяву із пропуском строку, про поновлення строку питання не ставиться, а тому суд не приймає його до уваги. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та докази, якими сторони обґрунтували вимоги та заперечення, суд прийшов до наступного. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогамист.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно запису у трудовій книжці [PERSON] наказом №18 від 29.01.2015 року була прийнята на роботу до [INFO] на посаду діловодом служби захисту інформації. Наказом №213 від 31.10.2020 року [PERSON] звільнена з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України із виплатою заробітної плати за відпрацьований час з 01.10.2020 року по 31.10.2020 року, в тому числі премію, надбавку за високі досягнення у праці, підвищений розмір заробітної плати. Також зазначено, що додаткова відпустка 14 календарних днів на рік із збереженням заробітної плати не використана. 25.11.2020 року позивач звернулася до відповідача із заявою про виплату залишку компенсації за невикористану щорічну відпустку. На її заяву відповідачем було надано відповідь, в якій зазначено, що щорічна основна відпустка терміном 24 календарних дня надавалася позивачеві за робочі періоди: -з 29.01.2015 по 28.01.2016 14 календарних днів з 01.08.2015 року по 14.08.2015 року та 10 календарних днів з 30.05.2016 по 08.06.2016 року; -з 29.01.2016 по 28.01.2017 24 календарних дня з 09.06.2016 року по 04.07.2016 року; -з 29.01.2017 по 28.01.2018 24 календарних дня з 01.05.2017 року по 27.05.2017 року; -з 29.01.2018 по 28.01.2019 24 календарних дня з 01.06.2018 року по 24.06.2018 року; -з 29.01.2019 по 28.01.2020 24 календарних дня з 05.06.2019 року по 30.05.2019 року; -з 29.01.2020 по 28.01.2021 24 календарних дня з 01.07.2020 року по 24.07.2020 року. Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України "Про відпустки", регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Згідно ч.1 ст. 2 Закону України "Про відпустки", право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про відпустки", щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відповідно до ст.83 КЗпП України та ч.1 ст.24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до ст.2 Закону України "Про оплату праці" структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь-яким строком. Статтею 79 КЗпП України та ст.10 Закону України "Про відпустки", передбачений порядок і умови надання щорічних відпусток. Відповідно до зазначених норм черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Відповідно до п.23 постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату працю", розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст.182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Позивач визначає строк відпрацьованого часу з наступного дня після закінчення чергової відпустки, а саме з 25.07.2020 по 24.07.2021 року, що є помилковим, а тому суд вважає вимоги позивача необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed