Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) звернулося до суду в інтересах громадянина Угорщини [PERSON] з позовом до [PERSON] про забезпечення повернення дитини в Угорщину. У своєму позові Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) зазначає, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є батьками дитини [PERSON] , [INFO] . Дитина народилася в Угорщині й з народження постійно проживала з батьками в с. Надкарачонь, Угорщина. Відтак, постійним місцем проживання дитини є Угорщина . Вивезення дитини з під юрисдикції Угорщини відбулося 21 грудня 2018 року після сварки між батьками дитини. Позивач [PERSON] , стверджує, що 21 грудня 2018 року мати з дитиною поїхали на свята в Україну та згодом повинні були повернутися в Угорщину. Однак, незважаючи на здійснені ним заходи щодо повернення відповідача з дитиною в Угорщину, такі не призвели до мирного врегулювання питання, а тому позивач уважає, що починаючи з 03.01.2019 року відповідачкою здійснюється незаконне утримання дитини в Україні. Позивач ніколи не давав своєї згоди на переїзд дитини на постійне місце проживання спільної малолітньої дитини в Україну і вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання малолітнього [PERSON] він не давав. У зв"язку з цим 02 квітня 2019 року до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України "Конвенції про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей" 1980 року через центральний орган Угорщини надійшла заява позивача про сприяння поверненню дитини до Угорщини. На підставі заяви та довіреності позивача Міністерство юстиції України через Головне територіальне управління юстиції у Закарпатській області звернулося до відповідача з метою роз"яснення положень Конвенції 1980 року та отримання згоди на добровільне повернення дитини до Угорщини. 15.05.2019 року до Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області надійшли письмові пояснення відповідача, що містять виклад причин відмови у поверненні дитини в Угорщину. З огляду на надані пояснення відповідач не має наміру повертатися з дитиною до постійного місця проживання в Угорщину чим порушує права дитини та позивача, зокрема, право дитини на належне батьківське виховання, право позивача особисто брати участь у вихованні дитини, право дитини та позивача на безперешкодне спілкування, право позивача на визначення місця проживання дитини. Позивач уважає, що відповідач здійснює незаконне утримування дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася згідно з Законом України від 11.01.2006 року № 3303-IV, та наявні всі умови визначені у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких держава на території якої утримується дитина, зобов"язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема, дії, що порушують права позивача відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами, дитина про яку йде мова не досягла 16-річного віку, Угорщина є державою в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, у тому числі визначення її місця проживання, дії щодо вивезення та подальшого утримування дитини за кордоном порушують права піклування одного з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам, а позивач не давав згоди на зміну місця проживання дитини, тобто, його права та інтереси порушені внаслідок утримування дитини в Україні. З наведених вище підстав Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), яке діє в інтересах позивача, просить визнати незаконним утримування відповідачкою на території України малолітнього [PERSON] , [INFO] , зобов"язати відповідача повернути дитину - [PERSON] , [INFO] , до місця постійного проживання в Угорщину, якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов"язати відповідача передати дитину [PERSON] , [INFO] , його батькові [PERSON] , 1982 року народження, на території України для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання за адресою: [ADDRESS] . На позовну заяву відповідачкою подано відзив, у якому остання просить відмовити в задоволенні заявленого позивачем позову в зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю. Представник Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити позов в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити позов в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. Пояснив, що в Україну відповідачка та дитина заїхали на підставі угорських документів у його супроводі, однак їхали на різних машинах, оскільки відповідачка з дитиною їхали в автомобілі разом із своїм батьком, а він їхав на іншому автомобілі. Іхали на різних автомобілях, оскільки його автомобіль невеликого розміру і на задніх сидіннях відповідачці з дитиною було б незручно. Він сам супроводжував дружину та дитину в Україну, щоб не було перешкод для їхнього перетину кордону, оскільки при перетині кордону необхідна його згода щоб дитину випустили з Угорщини, але з умовою, що вони повернуться та не давав згоди щоб дитина постійно проживала в Україні. Він тільки перетнув кордон з відповідачкою та дитиною і одразу повернувся з України в Угорщину у термінових справах. Згоди на проживання дитини в Україні він не надавав. За час проживання сина в Україні він намагався відвідати дитину, однак не мав такої змоги, оскільки колишня дружина та її батьки чинили йому перешкоди у цьому. Також, позивач зазначив, що районний суд Дуноуйварош в Угорщині , 15.10.2020 року ухвалив рішення по справі № 3.Р.20.343/2020/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, відповідно до якого, крім іншого, шлюб між сторонами - розірвано, опіку над сином отримує позивач, відповідач зобов"язаний на протязі 3 днів з моменту набрання сили даним рішенням, дитину з його особистими речами та особистими документами передати позивачу. Відповідачка в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Пояснила, що коли вона проживала в Угорщині позивач нею не цікавився, застосовував до неї фізичне насильство. Позивачка неодноразово зверталася в поліцію, однак поліція не реагувала на її скарги, тому, що позивач був головою села. В останню ніч її перебування в Угорщині позивач побив її (вона в цей час годувала дитину), хотів вигнати її з чотиримісячною дитиною з помешкання на вулицю, розбив вікна у будинку в якому вони проживали. Будучи наляканою, вона зателефонувала батькові в Україну, щоб він відразу забрав її, тому що їй загрожує небезпека. Вона зібрала усі свої речі і речі дитини, і позивач знав, що вона їде в Україну з дитиною назавжди. Про повернення і мови не могло бути. За нею з України приїхав батько, щоб забрати її з дитиною. Оскільки на кордоні для того щоб пропустили дитину необхідний дозвіл батька вона просила позивача щоб він перевіз дитину через кордон разом з нею і її батьком, щоб дитину випустили з Угорщини в Україну. Він спочатку відмовлявся їхати, але хресна вмовила [PERSON] , щоб він погодився перевезти дитину з Угорщини в Україну. Дорогою вони їхали на двох автомобілях. Зазначила, що дитина з моменту народження є громадянином України, оскільки вона громадянка України. Протягом усього перебування дитини в Україні позивач лише один раз виявив бажання побачитись з дитиною. Додала, що не буде перешкоджати батькові безперешкодно бачитись з дитиною, особисто брати участь у вихованні дитини та піклуватися дитиною. Просила суд взяти до уваги рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 05.02.2020 року. Представник відповідачки - адвокат Пуканич Е. В. в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Пояснив, що відповідно до законодавства України дитина є громадянином України з моменту її народження, оскільки мама громадянка України. Дитина законно перемістилася з Угорщини в Україну зі згоди двох батьків, адже батько особисто супроводжував дитину з відповідачкою через кордон з Угорщини в Україну. Державою постійного проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , є Україна, оскільки він громадянин України, проживає разом із своєю матір"ю в Україні уже тривалий час, а в Угорщині він жив лише п"ять місяців по 21 грудня 2018 року. Наразі звичним середовищем для проживання дитини є Україна. Додав, що відповідно до рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 05.02.2020 року у справі № 297/1673/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа на стороні позивача - виконавчий комітет Берегівськоїміської ради, про розівання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини, ухвалено шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , укладений 03.02.2018 року у селі Нодькорачонь (Угорщина), зареєстрований в Дунауйварошській міській раді - розірвано, визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з його матір"ю [PERSON] та стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , аліменти на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 грн. щомісячно, починаючи з 12.08.2019 року і до досягнення сином повноліття. Також ухвалено про зміну прізвища позивача при оформленні розірвання шлюбу з [PERSON] на [PERSON] . Також, зазначив, що згідно з постановою Закарпатського апеляційного суду від 14.06.2021 року вказане рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 05.02.2020 року залишено без змін та набрало законної сили. Заслухавши пояснення представника Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), позивача, відповідачки та її представника, дослідивши та вивчивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 03 лютого 2018 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] у с. Надькарачонь укладено шлюб, про що мерією м. Дунауйвароша видано свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.17). [INFO] у сторін народилася дитина - [PERSON] , про що мерією м. Дунауйвароша видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а.с.19). Як вбачається з довідки № 121 ГУ ДМС України у Закарпатській області від 25.03.2019 року [PERSON] , [INFO] набув громадянства України на підставі положень ч.1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України» та відповідно до законодавства України є громадянином України з [INFO], тобто з народження. За змістом п. 1 ч.1 ст. 2 Закону України "Про громадянство України" законодавство України про громадянство ґрунтується на принципі єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Тому суд не досліджує питання наявності у малолітнього [PERSON] , [INFO] , також громадянства Угорщини. Також у ході судового розгляду справи судом встановлено, що 21 грудня 2018 року позивач та відповідачка разом вивезли з Угорщини та завезли в Україну свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що сторони визнали в судовому засіданні. Так, позивач у судовому засіданні пояснив, що 21 грудня 2018 року він на прохання [PERSON] повіз її та їхнього малолітнього сина в Україну - до батьків [PERSON] . При цьому сам відразу ж повернувся назад в Угорщину. Позивач також пояснив, що він не знав, що відповідачка немає наміру повертатися назад в Угорщину та дізнався про це лише згодом. За твердженням відповідачки вона після народження сина була змушена втекти разом із сином з Угорщини в Україну до себе додому, оскільки їхньому життю і здоров`ю загрожувала реальна небезпека з боку її чоловіка [PERSON] , який умисно систематично вчиняв фізичне насильство щодо неї - постійно завдавав їй тілесні ушкодження навіть коли та була вагітна. З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що до Міністерства юстиції України відповідно до " Конвенції про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей" 1980 року з Міністерства юстиції Угорщини надійшло клопотання позивача про повернення дитини, незаконно переміщеної за кордон від 11.03.2019 року (а.с. 8). 11 січня 2006 року Україна приєдналася до "Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей", яка набула чинності для України з 01.09.2006 року, і застосовується у відносинах, з державами учасницями такої, в тому числі з Угорщиною. На підставі Закону України "Про приєднання до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей" від 11 січня 2006 року, статті 7 Конвенції, пунктів 2, 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 952 Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) уповноважене діяти від імені позивача. Відповідно до ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" "Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей" є частиною національного законодавства України, та підлягає обов`язковому застосуванню. Виходячи з преамбули "Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей" та її положень, головними цілями Конвенції є забезпечення негайного повернення дітей до держав їхнього постійного місця проживання та захист від шкідливих наслідків їх незаконного переміщення до інших держав або незаконного утримування. Суть Конвенції полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини та, зокрема, вивозити її в іншу державу. А у випадку виникнення такої ситуації дитина має бути негайно повернута в державу свого постійного проживання для того, щоб компетентний орган саме цієї держави як держави постійного місця проживання дитини прийняв рішення про визначення місця проживання дитини та участь у її вихованні батьків (інших осіб). Згідно зі статтею 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. Права піклування, згадані в пункті a, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Відповідно до п. 1 ст. 12 "Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей" якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Згідно з п. 2. ст. 12 "Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей" судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Конвенція також містить вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що: 1) особа, установа або інший орган, що мають піклуватися про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування (стаття 13 (1) a)); 2) особа, установа або інший орган, що мають піклуватися про дитину, дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування (стаття 13 (1) a)); 3) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (стаття 13 (1) b)); 4) дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (стаття 13 (2)); 5) повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20); або 6) з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (стаття 12 (2)). Таким чином, при розгляді справ щодо повернення дитини відповідно до вимог Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, суд має встановити юридичні факти, передбачені статтями 3, 12, 13 та 20 Конвенції, які є підставою для порушення в суді питання про повернення дитини відповідно до Конвенції, а саме: проживання дитини в Договірній державі, порушення прав піклування про дитину, ефективність їх здійснення до переміщення дитини, наявність чи відсутність обов`язку повернення дитини до країни постійного місця проживання, а також наявність чи відсутність підстав для відмови в такому поверненні. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях дав тлумачення наведених вище положень Конвенції та критеріїв їх застосування судами. У справі «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» від 12 липня 2011 року, заява № 14737/09 Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення». ЄСПЛ у справі «Х проти Латвії», заява № 27853/09, рішення від 26 листопада 2013 року, зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької Конвенції запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. Таким чином, завдання оцінки найкращих інтересів дитини у кожній індивідуальній справі покладається на національні органи. Суд констатує, що з моменту виїзду [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , з Угорщини в Україну, а саме з 21.12.2018 року і на даний час пройшло майже три роки, а тому суд оцінює наявність даних про те, що дитина із врахуванням свого віку та часу проживання в Україні вже прижилася у своєму новому середовищі. Верховний Суд України в постанові від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-1598цс15 роз`яснив, про те, що дитина прижилася у новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: відвідування дошкільного навчального закладу, відвідування різноманітних гуртків, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо. Аналогічні правові висновки зробив Верховний Суд у постанові від 05 серпня 2020 року в справі № 521/14556/16. Відповідно до ч.1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, суд враховує, що на момент виїзду малолітньому Міклош Мюллеру було п"ять місяців, а на час прийняття рішення судом, такому є три роки та три місяці. При цьому суд бере до уваги рівень розвитку п"ятимісячної дитини та сприйняття нею навколишнього світу, в тому числі батьків, та осіб, які оточують дитину, на момент коли дитина покинула місце проживання в Угорщині та рівень розвитку дитини, що має понад три роки і сприйняття нею оточуючого світу та місця свого проживання. Як убачається з акту обстеження умов проживання для малолітнього [PERSON] за місцем проживання матері за адресою: [ADDRESS] забезпечено належні умови проживання та повноцінного розвитку, стосунки у сім"ї доброзичливі, мати приділяє належну увагу вихованню сина. Дитина забезпечена відповідним медичним доглядом, про що свідчить підписана матір"ю дитини, як законним представником декларація про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Берегівської міської ради від 09.01.2019 року № 74, [PERSON] , [INFO] , з 22.08.2008 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Будинок за адресою: [ADDRESS] згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.09.1998 року належить батьку відповідачки - [PERSON] , який згідно нотаріально посвідченої заяви від 18.02.2019 року зобов"язався забезпечити житлом та повноцінними умовами проживання свого малолітнього онука [PERSON] , [INFO] , та своєї доньки - [PERSON] , [INFO] , у належному йому будинку. Таким чином судом встановлено, що дитина проживає в сім"ї відповідачки, за дитиною здійснюється належний побутовий та медичний догляд, дитина має сталі сімейні зв"язки, комфортне та звичне для неї місце проживання, що сформувалося за достатньо тривалий період перебування дитини в Україні. Відповідно до ст. 13 "Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей" незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. З огляду на вікові особливості дитини, рівень розумового розвитку та прив`язаність дитини до матері недоцільним в інтересах дитини є зменшення контактів з матір`ю. Суд вважає, що зміна звичних умов проживання, виховання та оточення малолітнього [PERSON] , [INFO] , негативно позначиться на психологічному і фізичному здоров`ї дитини, травмує її психіку і порушить стан психологічного благополуччя. Повернення дитини до Угорщини нанесе більшої шкоди її інтересам, усталеному побуту та психоемоційному розвитку, ніж залишення її в Україні, так як теперішнє середовище в якому зростає дитина є для неї звичайним та рідним, оскільки дитина проживає у ньому все своє свідоме життя і прижилася у ньому. При цьому суд враховує, що батьки малолітнього [PERSON] розлучені та між ними склалися стійкі неприязні відносини, що унеможливлює проживання матері дитини у помешканні колишнього чоловіка, в той час як іншого місця проживання на території Угорщини у неї немає, у зв"язку з чим у випадку повернення до Угорщини малолітній [PERSON] був би розлучений з матір"ю. Виходячи з встановлених судом обставин щодо стосунків між сторонами у справі, на думку суду, зміна місця проживання дитини є неприйнятною, переїзд в середовище незнайомих людей призведе до емоційних зрушень, негативно вплине на психологічний та фізичний розвиток дитини і буде становити загрозу психічних порушень у майбутньому. Отже, проживання дитини на території України у звичних умовах проживання , виховання та оточення буде сприяти її фізичному, духовному , інтелектуальному, культурному, соціальному розвитку, а повернення малолітнього [PERSON] , [INFO] , до Угорщини у цілком незнайомі для нього умови проживання та середовище спілкування, з огляду на його вік, загрожує йому психологічною травмою та створить для нього нетерпиму обстановку. Враховуючи найкращі інтереси дитинисуд приходить до висновку, що повернення малолітнього [PERSON] до Угорщини є недоцільним, оскількинаявні достатні підстави вважати, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, таке повернення не відповідає інтересам дитини, приписам Конвенції, яка передбачає випадки, за яких національні органи можуть відмовити у поверненні дитини. При оцінці зазначених вище обставин важливих при прийнятті рішення у справі, судом також взято до уваги те, що 05.02.2020 року Берегівським районним судом Закарпатської області ухвалено рішення у справі № 297/1673/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа на стороні позивача - виконавчий комітет Берегівської міської ради, про розівання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на утримання дитини, згідно з яким судом позов задоволено, шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , укладений 03.02.2018 року у селі Нодькорачонь (Угорщина), зареєстрований в Дунауйварошській міській раді - розірвано, визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з його матір"ю [PERSON] та стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , аліменти на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 грн. щомісячно, починаючи з 12.08.2019 року і до досягнення сином повноліття. Також ухвалено про зміну прізвища позивача при оформленні розірвання шлюбу з [PERSON] на [PERSON] . Згідно з постановою Закарпатського апеляційного суду від 14.06.2021 року вказане рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 05.02.2020 року залишено без змін та набрало законної сили. Крім того, у відповідності до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно частини 1 статті 3, частин 1, 3 статті 9 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), ратифікованої постановою Верховної ради Української РСР від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до Принципу 6, затвердженого Декларацією прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Судом такої виняткової ситуації , на яку вказує зазначений Принцип 6 Декларації прав дитини не встановлено. Суд враховує безперечні батьківські права та законні інтереси позивача відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , прагнення реалізації батьківських обовязків з виховання дитини тощо. Однак при цьому суд виходить з того, що відповідні права батька не мають превалювати над правами і законними інтересами дитини, та примусова зміна способу і укладу життя, місця проживання та складу родини може призвести до негативних наслідків для малолітнього [PERSON] . А тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявленого позову. Водночас, суд зазначає, що мати та батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини (стаття 141 СК України). Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Тобто, відмова у забезпеченні повернення малолітнього [PERSON] , [INFO] до Угорщини не обмежує та не має тлумачитись як обмеження прав батька на участь у вихованні дитини, яке повинно вирішуватись батьками спільно (частина 1 статті 157 Сімейного кодексу України), та той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (частина 2 стаття 157 Сімейного кодексу України). На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed