Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

[PERSON], що є правонаступником [PERSON], звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики з урахуванням фінансових санкцій за невиконання зобов"язання. Посилаючись на те, що 15 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON]укладений договір позики грошових коштів на суму 11 000 доларів США, відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON]кошти в сумі 11 000 доларів США в якості позики на строк - до 15 березня 2017 року. Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розпискою, за якою [PERSON] підтвердив отримання та обов"язок повернення коштів в загальній сумі 11 000 доларів США у строк до 15 березня 2017 року. Проте, в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув, кошти повернув лише частково в сумі 27 988 грн. 00 коп., чим взяті на себе зобов"язання не виконав. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], діючий на пвдстьаві ордеру про надання правової допомоги від 07 вересня 2018 року (а.с.26), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про належне виконання зобов»язань за договором позики та його умов, з можливим ухваленням заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з»явивився, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та заяви позивача. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони перебувають у договірних/зобов»язальних правовідносинах. Так, 15 березня 2017 року між [PERSON], правонаступником за правови вимоги якого є [PERSON], та [PERSON]укладений договір позики грошових коштів на суму 11 000 доларів США, відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON]кошти в сумі 11 000 доларів США в якості позики на строк - до 15 березня 2017 року (а.с.33, 9, 10, 11). Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розпискою, за якою [PERSON] підтвердив отримання та обов"язок повернення коштів в загальній сумі 11 000 доларів США у строк до 15 березня 2017 року (а.с.33). Проте, в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув, кошти повернув лише частково в сумі 27 988 грн. 00 коп., чим взяті на себе зобов"язання не виконав. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами якого позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов»язався повернути отримані кошти готівкою у строк, визначений умовами договору, й у визначений спосіб, що підтверджується умовами вказаного договору, засвідченим розпискою (а.с. 33). Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором позики, відповідно до статті 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, ст. 1046 ЦК України чітко передбачені істотні умови договору позики: він є публічним, іменним, двостороннім, реальним, платним. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менша як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми, що не суперечить даним правовідносинам. Позивач згідно даних зобов»язальних правовідносин належним чином виконав умови договору позики - передав відповідачу зазначену суму, а відповідач зобов»язання уцілому не виконав, виконання має місце лише часткове - сплата боржником 27 988 грн. 00 коп., отриманих у борг коштів, уцілому у визначений термін борг не повернув. З урахуванням вказаних фактів як кожен окремо, так і в сукупності, суд вважає доведеним факт отримання [PERSON] в борг від [PERSON] коштів у сумі 11 000 доларів США у якості позики та зобов»язання відповідача повернути грошові кошти в строк та на умовах, визначених його умовами (а.с. 33). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст. 1046 ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Позивач просить стягнути з відповідача на його користь 11 000 доларів США за вирахуванням повернутої суми - 27 988 грн. 00 коп., що становить 280 012 грн. 00 коп., й розраховується за такою формулою: 11 000 доларів 00 центів США х 28 грн. 00 коп. - курс 1 долара США станом на 15 квітня 2017 року = 308 000 грн. 00 коп. - 27 988 грн. 00 коп. = 280 012 грн. 00 коп. - грошових коштів за позикою, 30 374 грн. 10 коп. - інфляційну складову, 7 323 грн. 00 коп. - три відсотки річних, нарахованих на суму боргу та 32 240 грн. 40 коп. - процентів, визначених п.1 ч.1 ст. 1048 ЦК України, а всього - 349 949 грн. 52 коп., які підлягають задоволенню, окрім вимоги про стягнення 32 240 грн. 40 коп. - процентів, визначених п.1 ч.1 ст. 1048 ЦК України, із таких правових підстав. Позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Закінчення строку договору, відповідно до ч.4 ст. 631 ЦК України, не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Частино 1 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов»язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. При цьому, вимога позивача про стягнення 32 240 грн. 40 коп. - процентів, визначених п.1 ч.1 ст. 1048 ЦК України, не може бути задоволеною, зважаючи на положення п.1 ч.1 ст. 1048 ЦК України. Покладення на сторону договору відповідальності за невиконання зобов'язання, яка не встановлена договором або законом, є порушенням ст. 611 ЦК України. Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Правові наслідки порушення зобов'язання настають тільки у випадках, коли це передбачено законом або договором. Покладення на сторону договору відповідальності за невиконання зобов'язання, яка не встановлена договором або законом, є порушенням ст. 611 ЦК України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 р. у справі № 6-111цс13). Оскільки сплата процентів не передбачена умовами договору позики, укладеним між сторонами, підстав для їх застосування до спірних правовідносин, немає. А посилання позивача на положення п.1 ч.1 ст. 1048 ЦК України при застосуванні такої фінансової санкції за невиконання зобов"язання з урахуванням застосованих - інфляційної складової та трьох відсотків річних, нарахованих на суму боргу, - є хибним. За таких підстав, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 280 012 грн. 00 коп. - грошових коштів за позикою, 30 374 грн. 10 коп. - інфляційну складову, 7 323 грн. 00 коп. - три відсотки річних, нарахованих на суму боргу, а всього - 317 709 грн. 10 коп. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги уцілому, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.3 ст. 141 ЦПК України. Відповідно, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 3 177 грн. 09 коп. судового збору. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 610, 625, 626, 1046, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: partial