Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ в м.Києві про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу. В обгрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що в період з 25.09.2010 року по 11.05.2017 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 02.11.2012 року вона разом зі своїм батьком та відповідачем у м.Вінниця, за свої дошлюбні заощадження, за 18 000 доларів США, придбала автомобіль "FORD Transit", вантажний фургон, червоного кольору, 2008 року випуску, номер кузову № [NUMBER] . На момент придбання автомобіля і ще з моменту одруження відповідач офіційно ніде не працював і фінансові накопичення не здійснював. 04.12.2015 року вона дала довіреність на ім"я відповідача, згідно якої відповідач мав право знімати автомобіль з обліку в органах МВС, ставити на облік, здавати в оренду, продати, керувати в тому числі і за кордоном. З початку 2016 року стосунки з відповідачем погіршились, вона просила повернути їй автомобіль, але він ухилявся від цього, а потім, після сварок, погрожував його продати. 04.06.2016 року вона звернулась до приватного нотаріуса КМНО Орел О.В. та скасувала свою довіреність, видану на ім"я відповідача від 04.12.2015 року і приватний нотаріус повинна була надіслати відповідачу відповідне повідомлення. В листопаді 2016 року вона від родичів дізналась, що її автомобіль знаходиться за місцем проживання батьків відповідача в м.Тараща Київської обл., після чого вона вимагала відповідача його їй повернути, але він цього не зробив і у лютому 2017 року від спільних знайомих вона дізналась, що відповідач продав належний їй автомобіль 11.06.2016 року [PERSON] , а той, в свою чергуи 28.02.2017 року продав автомобіль [PERSON] . Позивачка просила визнати вказані договори недійсними, стягнути з відповідачів майнову шкоду в сумі 230 780 грн. та сплачений нею судовий збір. 05.11.2018 року згідно ухвали судді Дарницького райсуду м.Києва справа надійшла до суду за підсудністю. 05.11.2018 року протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями визначено головуючою суддею Величко Т.О. 17.10.2019 року ухвалою суду закрите підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. Позивачка та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду відзив та просиу задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду відзив та просив у задоволенні позову відмовити. 3-я особа: [PERSON] в судове засідання не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду відзив та просив у задоволенні позову відмовити. представник 3-ої особи - Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ в м.Києві до суду не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, просив розглянути справу у його відсутність. Суд, вислухавши доводи позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно рішення Дарницького райсуду м.Києва від 11.05.2017 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.25). Згідно довіреності від 04.12.2015 року [PERSON] дала довіреність на ім"я відповідача [PERSON] , згідно якої відповідач мав право знімати автомобіль з обліку в органах МВС, ставити на облік, здавати в оренду, продати, керувати в тому числі і за кордоном (а.с.9). Згідно договору купівлі-продажу № 452/08/8045/2016 від 11.06.2016 року [PERSON] на підставі довіреності, продав автомобіль "FORD Transit", вантажний фургон, червоного кольору, 2008 року випуску, номер кузову № [NUMBER] , який належить [PERSON] , [PERSON] за 10 000 грн. без її на то згоди, та замість свого підпису та прізвища у договорі поставив прізвище Позивача.(а.с.29). Згідно договору купівлі-продажу від 28.02.2017 року [PERSON] продав автмобіль "FORD Transit", вантажний фургон, червоного кольору, 2008 року випуску, номер кузову № [NUMBER] [PERSON] за 99 980,00 грн. (а.с.189). Відповідно до ст. 4 ЦПК України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13. ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Між сторонами виник спір з приводу сімейних правовідносин, предметом доказування є доведення, що придбаний спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та відчужений без згоди одного з подружжя. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Тобто, із зазначеного слідує, що у разі, коли одним із подружжя відчужується автомобіль, який є об`єктом спільної сумісної власності, письмова згода другого з подружжя має бути посвідчена нотаріально. В силу ч.2 ст. 65 СК України чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Автомобіль марки "FORD Transit", вантажний фургон, червоного кольору, 2008 року випуску, номер кузову № [NUMBER] , придбано 02.11.2012 років під час шлюбу, тому спільна сумісна власність презюмується. Будь-яких доказів особистої власності на спірний автомобіль відповідачем [PERSON] не надано. Враховуючи те, що спірне майно є цінним, набуте під час шлюбу і відповідно до вимог статей 60, 63, 65 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя, відчуження цінного майна (за договором купівлі-продажу), що є спільною сумісною власністю подружжя, одним із них, без згоди на те іншого подружжя є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України. Згідно пояснень позивачки, 04.06.2016 року вона звернулась до приватного нотаріуса КМНО Орел О.В. та скасувала свою довіреність, видану на ім"я відповідача [PERSON] від 04.12.2015 року Згідно ч.1 та 2 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. З урахуванням встановлених обставин позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу № 452/08/8045/2016 від 11.06.2016 року між [PERSON] [PERSON] , а саме автомобіля "FORD Transit", вантажний фургон, червоного кольору, 2008 року випуску, номер кузову № [NUMBER] підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Згідно зі статтями 216, 217 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (двостороння реституція). Якщо у зв`язку з вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною особою. Наслідки недійсності нікчемного правочину, передбачені законом, не можуть змінюватись за домовленістю сторін. Недійсність окремих частин правочину не призводить до недійсності решти його частини і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений без включення до нього недійсної частини. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Зважаючи на ту обставину, що спірний автомобіль після його придбання [PERSON] у власність був в подальшому відчужений третій особі [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу, виходячи з положень ст. 216 ЦК України, не може бути застосована реституція, оскільки позивач не є стороною даного правочину. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають часткового задоволенню. У відповідності ст.141 ЦК України з відповідача [PERSON] на користь позивачки підлягаю стягненню сплачений судовий збір в сумі 750 грн.

Outcome: partial