Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою, в якій просить постановити рішення про надання дозволу на оформлення документів дитині [PERSON], 2006 року народження ,на виїзд за кордон та надання дозволу на виїзд за кордон - у країни Шенгенської зони, Туреччину , Російську Федерація, Республіку Білорусь без дозволу батька. Позов обґрунтовує тим, що вона та відповідач є батьками [PERSON], [INFO]. Дитина має проблеми із зором. Оскільки батько дитини не допомагає матеріально у лікуванні дитини, вона не може дозволити собі дороге лікування за кордоном чи навіть у клініках України, які не мають спеціального обладнання і відповідних технологій. У 2015 році вона через мережу Інтернет та через знайомих вона знайшла клініку у м.Обнінськ РФ . Там дитина пройшла лікування , в цей же період і навчалась. Лікування дало позитивні наслідки. У цьому році вона знову мала намір поїхати у цю ж клініку з дитиною, однак відповідач не дав дозволу на виїзд дитини та оформлення документів. Оскільки ,крім РФ лікування може бути і в інших країнах,просить дати дозволу на виїзд і у інші країни ,щоб постійно не звертатись до суду за дозволом. У судовому засіданні позивачка ствердила свої вимоги та дала пояснення, аналогічні змісту позову. Відповідач позовні вимоги заперечив та пояснив, що він проти того, щоб його дитина лікувалась в РФ , там певний час проживала та навчалась, оскільки вважає, що відповідне лікування може бути надане дитині в межах України. Представник третьої особи відділу в справах дітей позовні вимоги заперечив та пояснив, що позивачка,на його думку не надала доказів необхідності проходження лікування дитини на межами України. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення позову з таких мотивів. Згідно п.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ч.7,8 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі. Відповідно до п. 2 ст.2 Протоколу №4 Конвенції "Про права людини", кожен має право вільно залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням. Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх з відповідних законодавчих і адміністративних заходів. В судовому засіданні встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , 2006 року народження. Із наданих позивачкою копій медичних документів видно, що дитина страждає хворобою зору- гіперметоропією слабого ступеню обох очей, збіжною співдружною альтенрнуючою не акомодаційною косоокістю. У 2015 році дитина отримала ортопедичне лікування у „Центрі реабілітації" м.Обнінськ Калужської області РФ., що дало позитивні результати. У цей період, як видно із особової картки учня МОРФ , дитина проходила навчання у спеціалізованій школі. . Тобто, за період перебування дитини на лікуванні у РФ, права її не були порушені, матір"ю всі дії вчинялись в інтересах дитини. На даний час, позивачка має бажання повторити курс лікування, надіючись на позитивну динаміку у лікуванні дитини. Батько дитини - відповідач по справі у судовому засіданні посилався на те, що, на його лдумку належне лікування дитина може отримати і без виїзду за кордон. Однак, не надав суду будь-яких доказів тогго, що він займався проблемами дитини, надавав для цього кошти, звертався у будь-які конкретні лікувальні заклади з консультаціями в інтересах дитини. Позицію батька суд вважає такою, що суперечить інтересам дитини , і базується лише на задоволенні власних амбіцій. До уваги ,при цьому, суд приймає пояснення позивачки ,які підтверджені витягами із СМС повідомлень її телефону, які надходили від відповідача ,про те, що він згідний надати дозвіл на виїзд дитини на лікування за умови виписки дитини із помешкання. У цій ситуації суд не погоджується із позиціею представника третьої особи-відділу в справах неповнолітніх, у обов"язки якого в першу чергу входить захист інтересів дитини , а не бажання позбавити дитину медичної допомоги з формальних підстав. Суд вважає , що при наданні дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька нічиї права та інтереси не будуть порушені, такий виїзд дитини відповідатиме її інтересам. У справі №6-23132св09 Верховний Суд України чітко визначив позицію по даній категорії справ, зазначивши ,що суди при вирішенні таких спорів зобов"язані чітко вказувати у рішенні країну, виїзд у яку надаеться дозвіл, та строк ,на який дозвіл надається. Відтак, суд вважає, що позов слід задовольнити частково та надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої [PERSON] на лікування у Російську Федерацію на строк ,достатній для оформлення документів та проходження лікування , а саме з 01.09.2016 р. по 01.03.2017 р., або на період шість місяців після набрання рішенням законної сили у випадку оскарження рішення.

Outcome: partial