Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

[PERSON], звернулася до суду з позовом, в якому просила суд ухвалити рішення, яким визнати заповіт [PERSON], на користь [PERSON] посвідчений секретарем Красненської сільської ради Рожнятівського району, за реєстровим № 19 від 05 квітня 2016 року недійсним. Стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивачка зіслалася на те, що 23 серпня 1996 року [PERSON] було складено заповіт згідно якого вона заповіла їй належний їй будинок і господарські будівлі, все її майно, що належатиме їй на день її смерті, що знаходиться в с.Красне Рожнятівського району Івано-Франківької області. [INFO] [PERSON] померла. Після смерті матері їй стало відомо, що існує ще один заповіт від 05 квітня 2016 року згідно якого [PERSON] на користь свого сина [PERSON] начебто заповіла жилий будинок і господарські будівлі, що будуть належити їй на день смерті. Даний заповіт посвідчений секретарем Красненської сільської Рожнятівського району ради [PERSON], реєстровий номер 19. Вважає, що заповіт не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним, тому що цей заповіт не відповідає волі спадкодавця, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, що є достатньою підставою для визнання цього заповіту недійсним, а саме вважає що заповіт не відповідає вимогам ст.1248 ЦК України. Із змісту заповіту не вбачається, що він прочитаний особисто спадкодавцем, тому це є підставою для визнання його недійсним. У судове засідання позивачка не прибула, її представник адвокат [PERSON] позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, крім того доповнив, що із змісту заповіту вбачається, що він « уголос прочитаний заповідачу до його підписання і власноручно підписаний ним у моїй присутності о 13 годині 25 хвилин ». Тобто, із змісту даного речення вбачається, що заповідачка не читала заповіту. Разом з тим не заперечує, що [PERSON] була грамотною, писемною особою, тому дійсно підписала заповіт особисто та, можливо, самостійно читала його зміст, однак сам факт зазначення у ньому про те, що « заповіт уголос прочитаний заповідачу", є порушенням його форми та посвідчення. Тобто, якби було зазначено, що «Заповіт уголос прочитаний заповідачем а не заповідачу " то дійсність заповіту сумнівів не викликала б, а так ця обставина є підставою для визнання його недійсним. Не заперечує і те, що волевиявлення [PERSON] відповідало її волі, однак за наявності порушень вимог ст.1248 ЦК України при посвідченні заповіту останній не може залишатися в силі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав. Суду пояснив, що [PERSON] доводилася йому матір'ю. Вони разом проживали у [ADDRESS] в будинку, який належав матері. Мати на час складання заповіту, була психічно здоровою, адекватною, при світлій пам'яті та ясному розумі, а також грамотною жінкою. Основним захворюванням на той момент було ушкодження ноги і матері було важко самостійно пересуватися, і тому секретар сільської ради, яку вона покликала, посвідчила заповіт вдома. Він не був присутнім при складанні заповіту, однак йому відомо, що мати мала намір скласти заповіт на його користь. На сьогоднішній день рішенням суду за ним визнано право власності на дане спадкове майно, яке апеляційна інстанція залишила в силі, а в зустрічному позові про визнання права власності на дане спадкове майно [PERSON] було відмовлено. Вважає позов безпідставним, просив в його задоволенні відмовити повністю. Представник Красненської сільської ради Рожнятівського району [PERSON] позов [PERSON] не визнав, вважає, що заповіт відповідає волі спадкодавця, секретар сільської ради могла допустити упущення щодо посвідчення заповіту, при виготовленні бланку, однак таке не може відміняти волі [PERSON] Допитана в судовому засіданні [PERSON]-секретар Красненської сільської ради дала суду показання про те, що саме вона 05 квітня 2016 рок посвідчила оспорюваний заповіт.Заповіт посвідчувався за місцем проживання [PERSON], оскільки заповідачка отримала ушкодження ноги і не змогла прийти в сільську раду. [PERSON]висловила бажання заповісти своє майно [PERSON] Поведінка та дії заповідачки щодо волевиявлення не викликали у неї, як посадової особи, жодного сумніву. З"ясовувалася нею і писемність [PERSON], яка вміла читати і писати і вона, заповідачка, особисто прочитала та підписала оспорюваний заповіт. Зазначення в заповіті, що він прочитаний "уголос заповідачу" є технічною помилкою, яку вона допустила видруковуючи з комп"ютера бланк заповіту. В дійсності слід було зазначити, що заповіт було прочитано не заповідачу, а заповідачем. Заслухавши пояснення сторін, показання свідка та дослідивши матеріали справи суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Сторони підтвердили суду, що інших доказів на підтвердження чи заперечення позову, крім тих що є в матеріалах даної справи, не існує. Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( ст.5 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (правовий висновок Верховного Суду України від 03.09.2014 № 6-84цс14). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Судом встановлено, що [PERSON], яка померла [INFO] доводилась сторонам, матір'ю. Згідно заповіту від 05 квітня 2016 року [PERSON] заповіла своєму сину [PERSON] жилий будинок і господарські будівлі, все своє майно, що буде належати їй на день смерті. Даний заповіт посвідчений секретарем Красненської сільської Рожнятівського району ради [PERSON], реєстровий номер 19. Заповіт складено за адресою: [ADDRESS] у зв'язку з похилим віком заповідача (а.с.10). Рішенням Рожнятівського районного суду від 13.11.2017 року за [PERSON] визнано право власності на будинковолодіння, що в [ADDRESS]. Вказане рішення набрало законної сили( а.с.33-34). Отже, на момент оспорювання заповіту право власності на зазначене у ньому майно визнано за відповідачем. Як на підставу для задоволення своїх вимог [PERSON] посилається на норми ЦК України, які регулюють порядок складання заповіту, зокрема ст.ст.1234,1247,1248 ЦК України та вважає, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є недійсним. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Відповідно до ст.1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках. Як видно із тексту оспорюваного заповіту, заповіт підписала [PERSON] Зазначена обставина позивачкою не оспорюється, навпаки, представник позивача даючи вищенаведені пояснення підтвердив, що [PERSON]була грамотною, писемною особою. Позивачка, в позовній заяві одночасно посилається і на недійсність і на нікчемність заповіту, через те, що заповіт не прочитаний заповідачем. Відповідно до вимог п.2 ч.2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, для чинності правочину, зміст самого правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частинами третьою (вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі), п'ятою (реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним) ст. 203 ЦК України, а згідно ч. 2 цієї статті, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) і у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, але у випадках, встановлених ЦК України, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно з ч.ч.2, 4 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Судом встановлено, що під час складання заповіту [PERSON] мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, здійснювала розпорядження належним їй на праві власності майном за власним бажанням, яке було спрямоване на реальне настання правових наслідків, волевиявлення заповідачки було вільним, відповідало її внутрішній волі, складений нею заповіт не суперечить інтересам спадкодавця та моральним засадам суспільства. Ці обставини також не оспорюються сторонами. Показаннями свідка [PERSON] підтверджено, що [PERSON], особисто прочитала заповіт у її присутності. Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.1257 ЦК України підставою для визнання заповіту нікчемним є встановлення того, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. За змістом даної норми заповіт може бути визнано нікчемним за двох умов, якщо він складений з порушенням його форми та посвідчення. Посилання позивачки на викладений за допомогою комп'ютера текст заповіту, в якому зазначено, що " заповіт уголос прочитаний заповідачу" , не є підставою для визнання його нікчемним, оскільки здійснення такого запису не залежало від волі [PERSON], яка здійснювала розпорядження належним їй на праві власності майном за власним бажанням, яке було спрямоване на настання правових наслідків, волевиявлення її було вільним та відповідало її внутрішній волі, що підтвердив і представник позивачки. Отже, аналізуючи надані сторонами на підтвердження та заперечення позовних вимог докази в межах заявлених позовних вимог, судом не встановлено підстав для визнання заповіту недійсним, тому в задоволенні позову слід відмовити. Оскільки суд дійшов ґрунтовних висновків про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON], відсутні підстави і для відшкодування за рахунок відповідача судового збору та витрат за надання правової допомоги.

Outcome: dismissed