Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

В березні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом в обґрунтування якого вказав, що на підставі вироку Хмельницького міськрайонного суду від 11 вересня 2006 року, який набрав чинності, ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 09.09.2008 року його було взято під варту, пред'явлено обвинувачення за ст.190 КК України та засуджено до 8 років позбавлення волі з конфіскацією. 10.10.2013 року колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Хмельницької області було постановлено рішення, яким було скасовано постанову Шепетівського міськрайонного суду від 09.02.2012 року про відмову засудженому [PERSON] у задоволенні заяви про звільнення його від відбування покарання у зв'язку з закінченням строків давності. На підставі ст.48 КК України (в ред.1960 року) у зв'язку із закінченням строків давності його було звільнено від відбування покарання, призначеного вироком Хмельницького міськрайонного суду від 11.09.2006 року, та закрито провадження у справі. Запобіжний захід тримання під вартою скасовано, звільнивши із зали апеляційного суду негайно. При розгляді справи колегія суддів встановила, що "судом першої інстанції при розгляді справи стосовно [PERSON] не було враховано вищеперераховані вимоги закону, що призвело до грубого порушення чинного кримінального та кримінально-процесуального законодавства та винесення незаконної постанови, що відповідно до ст.367 КПК України (в ред.1960 року) є істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону і тягне за собою скасування постанови", а тому "враховуючи те, що відносно засудженого [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає за необхідне скасувати його, звільнивши з під варти із зали апеляційного суду негайно". В цей же день його звільнили в залі суду. Оскільки ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 10.10.2013 року, також було встановлено, що є всі законні підстави для застосування до нього п.4 ч.1 ст.48 КК України (в ред.1960року), а не закону 2001 року, його повинні були звільнити від кримінальної відповідальності, у зв'язку із закінченням строків давності, або в разі притягнення до кримінальної відповідальності, навіть після оголошення вироку його повинні були звільнити від реального покарання, як це передбачає Закон. Проте всупереч чинному законодавству йому було призначено реальне покарання - позбавлення волі та конфіскація майна, яке він почав відбувати 09.09.2008 року. Таким чином, у зв'язку із незаконним рішенням суду, його 1857 днів утримували в місцях позбавлення волі, він був незаконно позбавлений волі з 09.09.2008 року ( з моменту набрання вироком законної сили) по 10.10.2013 року (до моменту звільнення). Весь цей час він був позбавлений конституційного права на свободу і особисту недоторканність, що призвело до позбавлення його реалізації своїх звичок і бажань, перешкодило вихованню двох малолітніх дітей, погіршення відносин з оточуючими людьми та інших негативних наслідків, у зв'язку з чим йому була завдана шкода. Тобто було порушено закон, його права гарантовані Конституцією України та завдана шкода внаслідок "грубого порушення чинного кримінального та кримінально-процесуального законодавства та винесення незаконної постанови", що призвело до притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного засудження, незаконного покарання та незаконного тримання під вартою після закінчення строків давності. Через незаконні судові рішення він зазнав: втрати заробітку за період з 09.09.2008 року по 10.10.2013 року в сумі 496000грн; втрати майна, вилученого органами дізнання чи досудового слідства, а також майна на яке накладено арешт (грошей та відсотків по них, втрати прибутку, який не був отриманий) в сумі 1408000грн.; витрат необхідних на лікування в сумі 50000грн.; витрат пов'язаних з отриманням юридичної допомоги протягом п'яти років в сумі 50000грн., а всього 2004000грн.. Також йому було завдано душевних страждань, які він зазнав у зв'язку з незаконним позбавленням волі і притягненням до кримінальної відповідальності, що завдало йому моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 1775844грн. і яка полягає в тому, що він більше п'яти років був позбавлений волі і намагався добитись звільнення шляхом звернення до судових та інших державних органів. З яких майже два роки він провів у СІЗО (камерне утримання) в умовах, які не відповідають міжнародним стандартам, без достатнього медичного лікування, що призвело до погіршення здоров'я та загострення наявних хронічних захворювань. Внаслідок позбавлення волі були порушенні його нормальні життєві зв'язки, через неможливість продовження активного громадського життя, що призвело до порушення стосунків із оточуючими людьми, оскільки він був позбавлений можливості в достатній мірі спілкуватись з рідними та друзями. За п'ять років жодного разу не бачив батька та дітей, які були позбавленні батьківського тепла і він не міг займатись їх вихованням. Сім'я була поставлена в скрутне матеріальне становище, оскільки окрім втрати його заробітку, який був основним засобом існування, судом незаконно було порушено право власності внаслідок призначення конфіскації квартири, в якій проживала його сім'я. Внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності була підірвана його репутація, що призвело до звільнення його з роботи і він втратив можливість займати керівні посади та працевлаштуватись. У зв'язку з не подачею ним податкової звітності, було ліквідовано його реєстрацію, як приватного підприємця, що позбавило його можливості працювати в якості приватного підприємця після звільнення. Він також був позбавлений можливості реалізації своїх звичок та хобі, мобільного зв'язку, комп'ютера, спілкування з друзями. В результаті занадто довгого розгляду питання його звільнення, незважаючи на його прохання про проведення судових засідань за його відсутності, його змусили їздити на суди етапами в тяжких умовах (10-15 чоловік в купе), що погіршило стан його здоров'я та носило ознаки знущання, що змусило його нервувати, відчути свою безпорадність та втратити віру в справедливість. Тому просить стягнути за рахунок Державного бюджету на його користь в рахунок завданої йому шкоди 3779844грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позовній заяви, уточнивши розмір матеріальної шкоди, оскільки за час розгляду справи відбулось знецінення грошових коштів, а тому просив стягнути на його користь: не отриману заробітну плату - 488000 грн., яка з урахуванням індексів інфляції (за період з січня по грудень 2014 року) складає 609512 грн.; вартість майна вилученого під час обшуку - 8000грн.; суму грошових коштів сплачених адвокатам за надання юридичної допомоги - 50000грн., яка з урахуванням індексів інфляції (за період з січня по грудень 2014 року) складає - 62450грн.; суму грошових коштів, арештованих рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 15.06.06р. та конфіскованих ухвалою від 09.09.08р. - 500000грн., яка з урахуванням індексів інфляції (за період з січня по грудень 2014 року) складає - 624500грн., а також моральну шкоду в розмірі 1775844грн., а всього 3080306грн. Суду також пояснив, що ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 10.10.2013 року було встановлено, що є всі законні підстави для застосування до нього п.4 ч.1 ст.48 КК України (в ред.1960 року), а не закону 2001 року, тому його слід було звільнити від кримінальної відповідальності, у зв'язку із закінченням строків давності за ст.48 КК України. Колегія суддів встановила, що судом першої при розгляді справи не були враховані вищеперераховані вимоги закону, що призвело до грубого порушення чинного кримінального та кримінально-процесуального законодавства та винесення незаконної постанови. Отже, його незаконно притягнули до кримінальної відповідальності, після закінчення строків давності та незаконно утримували під вартою з 09.09.2008 року по 10.10.2013 року. Його заяву про звільнення суд розглянув позитивно, звільнивши його від покарання тільки 10.10.2013 року, тобто майже 4 роки, чим було порушено його права на особисту свободу та недоторканість. Внаслідок наведеного, незаконного утримання його в неволі та конфіскації майна йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях внаслідок втрати високооплачуваної роботи, позбавлення можливості в подальшому працевлаштуватись на достойну роботу, займатись підприємницькою діяльністю, втраті здоров'я внаслідок перебування в СІЗО та в установах відбування покарання, позбавлення можливості спілкуватись з дітьми і приймати участь в їх вихованні. Також йому було завдано матеріальну шкоду, яка полягає у втраті заробітку за період з 09.09.2008 року по 10.10.2013 року, оскільки на час його ув'язнення він працював головою правління товариства "Реммаш-Інвест", згідно контракту і його заробітна плата становила 8000грн., та був звільнений фактично у зв'язку з ув'язненням, а не за власним бажанням. Під час обшуку проведеного під час розслідування кримінальної справи в нього було вилучено майно, яке йому не було повернуто: факсовий апарат та газовий пістолет, які він оцінює в дві тисячі гривень, а також документи, витрати на відновлення яких він оцінює в 6000грн. Також він втратив можливість отримати грошові кошти в сумі 500000грн., які були стягнуті на його користь з СТО "Мерседес-Бенц-Сервіс", СПД [PERSON], СПД [PERSON]. Для захисту своїх прав він змушений був користуватись послугами адвокатів і нести витрати на правову допомогу, які становлять 50000грн., а тому просить позов задоволити. Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнала суду пояснила, що суд апеляційної інстанції в ухвалі суду від 10.10.2013 року дійшов висновку, що позивача слід звільнити від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності і дана підстава є нереабілітуючою та не дає права на відшкодування шкоди в порядку визначеному позивачем, як підставу позову за Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду". Позивач не довів та не обґрунтував, яку саме шкоду, протиправні дії чи бездіяльність орган Казначейства завдав йому, та в чому полягала протиправність діяння відповідачів. Державна казначейська служба України та її органи не перебували із позивачем у цивільно-правових відносинах, а тому не завдали і не могли завдати останньому шкоди чи будь-яких інших втрат. Жодним законодавчим актом не передбачено покладення відповідальності на Державну казначейську службу України та її органи за дії інших юридичних осіб та Держави Україна в цілому. Отже, позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачем не було вказано, яке саме право порушено Державною казначейською службою України чи її органом та не було вказано жодної правової підстави такого стягнення. Прокурор в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, оскільки, згідно Закону особі підлягає відшкодуванню шкода завдана незаконними діями органів дізнання, слідства чи суду у випадку її повної реабілітації, а тому враховуючи, що позивач не був повністю реабілітований, його позов задоволенню не підлягає. Заслухавши пояснення сторін, думку прокурора, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 27.02.2015 року позовні вимоги [PERSON] в частині відшкодування витрат на лікування в сумі 50000грн. залишено без розгляду, згідно поданої позивачем заяви. Судом встановлено, що вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 вересня 2006 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.1 ст.263, ч.ч.2,3 ст.358 КК України та призначено покарання: за ч.2 ст.358 КК України - у вигляді 1 року позбавлення волі; за ч.1 ст. 263 КК України - у вигляді 2 років позбавлення волі; за ч.3 ст. 358 КК України - у вигляді 6 місяців арешту. На підставі ч.5 ст.74 КК України у зв'язку із закінченням строків давності за ч.1 ст.263, ч.ч.2,3 ст.358 КК України [PERSON] звільнено від призначеного покарання. За ст.190 ч.4 КК України [PERSON] призначено покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Майно на яке накладено арешт та що знаходиться на зберіганні у [PERSON] (т.5 а.с.85) та грошові кошти на які накладено арешт, згідно постанови Хмельницького міськрайонного суду від 15 червня 2006 року - конфісковано в дохід держави. Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 09.09.2008 року вказаний вирок в частині призначеного покарання залишено без змін. Засуджений [PERSON] звернувся до Шепетівського міськрайонного суду з заявою про звільнення його від покарання у зв'язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, яка неодноразово розглядалась, як судом першої інстанції так і апеляційним судом Хмельницької області. Так, постановою Шепетівського міськрайонного суду від 05.02.2010 року засудженому [PERSON] було відмовлено у задоволенні заяви про звільнення від покарання у зв'язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, яка ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 15.04.2010 року залишена без змін. Проте ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 30.06.2011 року вказані постанова та ухвала скасовані, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Постановою Шепетівського міськрайонного суду від 02.11.2011 року [PERSON] повторно було відмовлено в задоволенні заяви про звільнення його від покарання у зв'язку із закінченням строків давності, яка ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 28.12.2011 року була скасована, а матеріали справи направленні на новий судовий розгляд в той же суд. Постановою Шепетівського міськрайонного суду від 09.02.2012 року [PERSON] повторно було відмовлено в задоволенні його заяви про звільнення його від покарання у зв'язку із закінченням строків давності, яка ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 29.01.2013 року була залишена без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11.07.2013 року вказана ухвала апеляційного суду Хмельницької області від 29.01.2013 року скасована і справу направлено на новий апеляційний розгляд. Згідно ухвали апеляційного суду Хмельницької області від 10.10.2013 року судом було встановлено, що відповідно до вимог ст.48 КК України (в редакції 1960 року) особу не може бути притягнуто до кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину минули такі строки: п.4 ч.1 ст.48 КК України десять років з дня вчинення злочину, за який згідно з законом може бути призначено більш суворе покарання, ніж позбавлення волі строком на пять років. Перебіг давності з дня вчинення злочину у вересні 1994 року [PERSON] переривався у 1998 році, і з часу його вчинення пройшло пятнацять років. Отже, є всі законні підстави для застосування до [PERSON] п.4 ч.1 ст.48 КК України (в редакції 1960 року), а не Закону 2001 року. Таким чином, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції при розгляді кримінальної справи стосовно [PERSON] не було враховано вищеперераховані вимоги закону, що призвело до грубого порушення чинного кримінального та кримінально-процесуального законодавства та винесення незаконної постанови, що відповідно до ст.367 КПК України (в редакції 1960 року) є істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону і тягне за собою скасування постанови. Разом з тим, на думку колегії суддів, вказане питання не зачіпає суть вироку та не погіршує становище засудженого, не змінює обсяг обвинувачення, не стосується недоліків вироку в частині кваліфікації злочину та призначення покарання. Вказаною ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 10.10.2013 року скасовано постанову Шепетівського міськрайонного суду від 09 лютого 2012 року про відмову засудженому [PERSON] у задоволенні заяви про звільнення від відбування покарання, у зв'язку з закінченням строків давності. На підставі ст.48 КК України (в редакції 1960 року) у зв'язку із закінченням строків давності звільнено [PERSON] від відбування покарання, призначеного вироком Хмельницького міськрайонного суду від 11 вересня 2006 року, та закрито провадження у справі. Запобіжний захід [PERSON] тримання під вартою скасовано та звільнено його з під варти із зали апеляційного суду. Відповідно до довідки Хмельницького слідчого ізолятора № 4770 від 15.10.2013 року [PERSON] з 29.08.2008 року по 10.10.2013 року утримувався під вартою. Статтею 288 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу. Згідно ч.6 ст.1176 ЦК України шкода завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до абзацу 4 п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" №5 від 12.06.2009 року, оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватись при вирішенні спору. Пунктом 35 «Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 року, визначено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що проводить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Згідно п.38 вказаного Порядку для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. Судом встановлено, що внаслідок ухвалення незаконної постанови Шепетівського міськрайонного суду від 09.02.2012 року позивач продовжував відбувати покарання у виді позбавлення волі, тоді як згідно ухвали апеляційного суду Хмельницької області його мало бути звільнено від відбування покарання, що було зроблено лише 10.10.2013 року. Отже, в період часу з 09.02.2012 року по 10.10.2013 року, тобто один рік вісім місяців і один день він був позбавлений волі незаконно. Факт наявності незаконної постанови суду, що порушує права позивача встановлений ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 10.10.2013 року. При цьому суд не бере до уваги пояснення позивача щодо незаконного засудження, незаконного призначення покарання та незаконного тримання під вартою до 09.02.2012 року, оскільки вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 вересня 2006 року та ухвала апеляційного суду Хмельницької області від 09.09.2008 року, не були скасовані чи змінені в частині визнання [PERSON] винним у вчиненні злочинів та призначення йому покарання. Не було встановлено вказаних обставин і ухвалою суду від 10.10.2013 року, в мотивувальній частині якої зазначено, що на думку колегії суддів, вказане питання не зачіпає суть вироку та не погіршує становище засудженого, не змінює обсяг обвинувачення, не стосується недоліків вироку в частині кваліфікації злочину та призначення покарання. При цьому строк порушення прав позивача, передбачених ст.288ЦК України на свободу - особисте немайнове право, чим завдано йому глибоких і тривалих душевних страждань, суд обраховує з дати ухвалення постанови Шепетівського міськрайонного суду від 09.02.2012 року до моменту постановлення ухвали від 10.10.2013 року, оскільки відбування покарання до 09.02.2012 року з моменту набрання вироком законної сили не було незаконним, враховуючи, що вирок відносно позивача залишається чинним і не був скасований чи змінений, не скасована і ухвала апеляційного суду Хмельницької області від 09.09.2008 року. Враховуючи наведене, те що згідно ухвали апеляційного суду Хмельницької області від 10.10.2013 року було скасовано постанову Шепетівського міськрайонного суду від 09 лютого 2012 року про відмову засудженому [PERSON] у задоволенні заяви про звільнення від відбування покарання, у зв'язку з закінченням строків давності, як незаконну, що призвело до його звільнення від відбування покарання через значний проміжок часу, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує тривалість, характер, глибину та обсяг страждань позивача, характер немайнових втрат - щоденного усвідомлення позивачем протягом вказаного часу факту позбавлення його одного з основних немайнових прав - свободи та неможливості швидкого і ефективного поновлення цього права, а також те, що позивач будучи позбавленим волі в період часу з 09.02.2012 року по 10.10.2013 року, тобто один рік вісім місяців і один день незаконно не був звільнений від відбування покарання у зазначений строк, внаслідок чого був: обмежений в здійсненні нормальних життєвих зв'язків; позбавлений можливості - в достатній мірі спілкуватись з близькими, рідними та друзями; реалізації своїх звичок, хобі, бажань, професійних здібностей - розмір належного позивачеві відшкодування моральної шкоди суд оцінює, з врахуванням розумності і справедливості, в сумі 200000грн.. В частині позовних вимог [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди суд приходить до висновку, що позов в цій частині задоволенню не підлягає з наступних підстав: - позовні вимоги про стягнення не отриманої заробітної плати, оскільки згідно трудової книжки позивача було звільнено 01.10.2008 року з посади голови правління ЗАТ "Реммаш-Інвест" за власним бажанням, відповідно до ст.38 КЗпП України. Позивачем надано суду роз'яснення директора ЗАТ "Реммаш-Інвест", згідно якого [PERSON] після чергової відпустки 01.09.2008 року не вийшов на роботу і оскільки він не повідомив причини невиходу на роботу і вони не могли з ним зв'язатись та відібрати пояснення, за його відсутності було прийнято рішення звільнити його з роботи з 01.10.08 року за власним бажанням (ст.38 КЗпП Уураїни), без його заяви. Однак, на день розгляду справи позивачем не було надано суду доказів того, що він оскаржив його звільнення за ст.38 КЗпП України і наказ про його звільнення за власним бажанням був скасований. Окрім наведеного, вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 вересня 2006 року та ухвала апеляційного суду Хмельницької області від 09.09.2008 року, не були скасовані чи змінені в частині визнання [PERSON] винним у вчиненні злочинів та призначення йому покарання, а тому враховуючи наведене заробіток та інші грошові доходи не були ним втрачені внаслідок незаконної дії; - позовні вимоги про стягнення вартості майна, вилученого під час обшуку (факсового апарату, газового пістолету, паспорта, військового квитка, технічних паспортів на квартиру та гараж), оскільки позивач не оспорював та не оскаржував законності проведення обшуку та вилучення речей; наслідком винесення постанови від 09.02.2012 року таке вилучення не було; крім того, зазначені речі не були конфісковані за вироком суду і будь-яких доказів на підтвердження вартості цих речей чи витрат на їх відновлення позивач суду не надав та під час судового розгляду таких доказів здобуто не було; - позовні вимоги про стягнення грошових коштів арештованих рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 15.06.2006 року, конфіскованих на виконання вироку, в сумі 500000грн., оскільки з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи не встановлено, що вказані кошти були звернуті в дохід держави; згідно ухвали Хмельницького міськрайонного суду від 14.04.2014 року виконавчий лист № 1-732 Хмельницького міськрайонного суду від 01.12.2009 року про конфіскацію майна [PERSON] на користь держави визнано таким, що не підлягає виконанню; крім того, згідно наданого позивачем листа Відділу ДВС Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві від 25.06.2014 року вбачається, що згідно перевірки Єдиного реєстру виконавчих проваджень станом на 24.06.2014 року виконавчий документ № 2-1018/5 від 30.03.2005 року щодо боржників СТО "Мерседес-Бенц-Сервіс", СПД [PERSON], СПД [PERSON] на користь [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 500000грн. у відділі не значиться; позивачем не було надано суду будь-яких інших доказів на підтвердження того, що вказані кошти взагалі були стягнуті з боржників на користь позивача та звернуті в рахунок держави, а також, що на сьогоднішній день він позбавлений можливості їх отримати; - позовні вимоги про стягнення грошових коштів за надання правової допомоги адвокатами - [PERSON] в сумі 20000грн., [PERSON] в сумі 15000грн., [PERSON] в сумі 10000грн., а також витрат на шість поїздок до м.Києва у ВСУ в сумі 5000грн., а всього 50000грн.(з урахуванням індекса цін 62450 грн.), оскільки, як вбачається з матеріалів справи правову допомогу позивачу в справі за його заявою про звільнення від відбування покарання за строками давності надавала адвокат [PERSON]. При цьому, в довідці адвоката [PERSON] № 15 від 16.01.2014 року та в уточненнях до неї від 16.12.2014 року вказано, що гонорар в сумі 20000грн. отримано нею за чотири роки з 2010 року по 2013 рік, згідно договорів про надання правової допомоги по захисту [PERSON] в кримінальних справах у всіх інстанціях, в тому числі в цивільних справах, що напряму стосувались вироку Хмельницького міськрайонного суду від 11.06.2006 року та ухвали апеляційного суду Хмельницької області від 09.09.2008 року, в яких йшла мова про конфіскацію майна та грошей в дохід держави. Однак, коли позивачем було сплачено гонорар та в яких саме сумах за кожною із справ, в довідках не зазначено, тоді як інших доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем суду надано не було. Не підлягають стягненню на користь позивача витрати в сумі 15000грн. на оплату послуг захисника [PERSON], оскільки з матеріалів справи не вбачається його участі в справі за заявою [PERSON] про звільнення від відбування покарання у зв'язку з закінченням строків давності і згідно квитанції, наявної в матеріалах справи, вказані кошти були прийнято за участь в якості захисника в кримінальній справі. Також не підлягають стягненню на користь позивача: 10000грн., як оплата правової допомоги, наданої адвокатом [PERSON], оскільки згідно акту виконаних робіт, наданих послуг, оплату здійснила [PERSON], а не [PERSON]; 5000грн. - витрат на шість поїздок до м.Києва у ВСУ, оскільки доказів на підтвердження вказаних витрат позивачем суду надано не було і як зазначає останній в своєму уточненому розрахунку, документів підтверджуючих вказані витрати в нього немає; - позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат, оскільки не підлягають стягненню грошові кошти - не отриманої заробітної плати, за надання правової допомоги адвокатами та кошти в сумі 500000грн, арештовані рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 15.06.2006 року. На підставі наведеного,

Outcome: partial