Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом посилаючись на те, що між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб 06.08.2016 року у Свалявському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, про що було зроблено актовий запис за № 61. Від перебування у шлюбі у них дітей не має. Спільне життя з відповідачем не склалося, причиною розірвання шлюбу є втрата поваги та любові одне до одного, сім'я існує тільки формально. Зазначила, що з відповідачем разом майже не проживали, припинивши шлюбні стосунки. Подальше подружнє життя позивач вважає неможливим, просить шлюб розірвати, залишивши їй шлюбне прізвище "[PERSON]". Сторони у судове засідання не з"явилися, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позивач позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні (а.с. 50, 57). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовну заяву належить задовольнити зважаючи на наступне. Судом встановлено, що 06.08.2016 року у Свалявському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис за № 61 між сторонами було зареєстровано шлюб (а.с. 4). Згідно із ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сім»ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. П.10 постанови ПВСУ за №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Згідно ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 112 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подружжя не має бажання зберегти сім'ю, яка існує формально, суд вважає, що примирення між сторонами є неможливим, шлюб необхідно розірвати. Правила ст. 113 СК України передбачають право особи, яка змінила своє прізвище у зв"язку з реєстрацією шлюбу, після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, позивачу після розірвання шлюбу прізвище "[PERSON]" слід залишити без змін. За ст. 1 Договору між Союзом РСР і Німецькою Демократичною Республікою про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах, ратифікованого Президією Верховної Ради СРСР 28 березня 1958 роки; Президентом Німецької Демократичної Республіки - 15 березня 1958 року, громадяни однієї Договірної Сторони щодо своїх особистих і майнових прав користуються на території іншої Договірної Сторони таким самим правовим захистом, як і громадяни цієї Договірної Сторони. Це відноситься також і до юридичних осіб, які створені в відповідно до законодавства однієї з Договірних Сторін. Вони мають право вільно і безперешкодно звертатися до органам іншої Сторони, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні та кримінальні справи; вони можуть виступати в цих органах, порушувати клопотання і пред'являти позови на рівних підставах з громадянами іншої Договірної Сторони. Відповідно до ст.ст. 3, 4 даного Договору - суди, органи прокуратури та державного нотаріату обох Договірних Сторін надають одна одній правову допомогу у цивільних, сімейних і кримінальних справах. Органи, зазначені в пункті 1 цієї статті, надають правову допомогу також і іншим органам, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні та кримінальні справи. При наданні правової допомоги органи Договірних Сторін, зазначені в пункті 1 статті 3, зносяться один з одним через центральні органи юстиції та прокуратури, оскільки справжнім Договором не встановлено інший порядок.

Outcome: approved