Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який підтримав у судовому засіданні разом з його представником, та вимоги мотивують тим, що 01.07.2010 року між ним - [PERSON] та [PERSON] було укладено договір доручення про представництво його інтересів, як учасника Товариства з обмеженою відповідальністю НВП «ТЕХНОГЕРМ». Задля посилення представницьких можливостей та результативності в досягненні інтересів його [PERSON], останнім було передано [PERSON] частину належної [PERSON] частки в статутному фонді ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» в розмірі 32%, шляхом укладення договору дарування. Відповідач [PERSON], всупереч положенням п. 3 ст. 238 ЦК України, діючи від його імені, як представник за довіреністю №3-364 від 01.07.2010 року, вчиняючи правочини в своїх інтересах, зловживаючи правами, зменшив належну йому - [PERSON] частку в статутному фонді ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» з 65% до 33%, а згодом, ставши в протиправний спосіб, заволодів і часткою в 35% в статутному фонді, що належала [PERSON] Після вчинення вказаних дій [PERSON] заволодів 67% в статутному фонді ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ», що дало йому можливість одноосібно контролювати всі управлінські та фінансові питання діяльності підприємства. [PERSON] протиправними діями безпідставно заволодів майном, належного [PERSON] - часткою 32% в статутному фонді ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ», чим завдав йому збитків в розмірі 7200 грн та моральної шкоди, за попередньою оцінкою, в 1000 грн. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування від 05.08.2010 року та застосувати до нього правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, стягнувши з відповідача на його користь подвійний розмір завданих збитків в сумі 14400 грн, компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 1000 грн та повернути [PERSON] безпідставно набуте відповідачем майно - частку 32% в статутному фонді ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» та стягнути судові витрати. Відповідач разом з представником в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позову, пояснив, що [PERSON] ніколи не звертався до нього як до адвоката за правовою допомогою, між [PERSON] та [PERSON], як адвокатом, ніколи не укладалося будь-яких усних чи письмових правочинів, в тому числі договору доручення на представництво інтересів позивача як учасника ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» та договорів про надання правової допомоги. 01.07.2010 року [PERSON] з усною домовленістю з [PERSON], як фізичною особою (жодним чином не як з адвокатом), видав йому довіреність на представництво інтересів позивача як учасника ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ», оскільки [PERSON] не бажав зустрічатися на загальних зборах учасників ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» з [PERSON] 30.06.2010 року, в результаті перемовин, [PERSON] погодився із пропозицією [PERSON] набути у власність 32% частки статутного капіталу ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» шляхом укладання відповідного договору дарування 32% частки статутного капіталу ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» номінальною вартістю 2400 грн, з усіма витратами за рахунок відповідача, з метою включення [PERSON] до складу учасників ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ». Таким чином, договір дарування відповідає вимогам чинного законодавства України, є дійсним і не має жодних підстав визнання його недійсності. Також відповідач зазначив, що у червні 2011 року [PERSON] зробила пропозицію [PERSON] та [PERSON] викупити належні їй 35% частки номінальною вартістю 7875,00 грн у статутному капіталі ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» за 100000,000 грн, на що [PERSON] відмовився, а [PERSON] погодився, та з дозволу позивача викупив 35% у статутному капіталі ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ», що належала [PERSON] Третя особа [PERSON], яка була допитана в судовому засіданні в якості свідка, зазначила, що після смерті чоловіка вона в порядку спадкування отримала частку у статутному фонді ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ". Влітку 2010 року на її адресу стали надходити листи від представника [PERSON] - [PERSON] про обов"язкову явку на збори засновників, які відбувалися в м. Суми по вул. Казацький Вал. [PERSON] на зборах був як представник [PERSON] на підставі доручення. З [PERSON] вона не спілкувалась, знає через [PERSON], що [PERSON] подарував останньому частку у статутному капіталі ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ", про обставини укладання цього договору їй не відомо. Позивач [PERSON] допитаний у судовому засідання як свідок суду пояснив, що [PERSON] він знає давно, він зять його співзасновника товариства Пермінова, яке складалося з трьох засновників його, Пермінова та його сина [PERSON], який помер у 2007 році. В 2008 році з засновників вибув Пермінов, і він залишився з невісткою [PERSON] у двох.01.07.2010 року він надав довіренність [PERSON] представляти його інтереси в товаристві, від його імені та підписувати деякі документи, щоб він захистив його інтереси перед німецькою фірмою та невісткою [PERSON] В подальшому він 05.08.2010 року уклав договір дарування, який вважає укладений під впливом обману з боку [PERSON], якого він вважав адвокатом та порядною людиною, який його запевнив, що дарування не буде мати ніяких наслідків, вважав, що у нього залишається 65 % часток товариства. В 2012 році він передав керівництво товариством [PERSON] за своїм станом здоров"я. В червні 2016 року він дізнався, що [PERSON] його обманув. Мета подарунку була налагодити відносини з невісткою [PERSON], але він з нею до цього часу не спілкується. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працювала у ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ" на посаді секретаря з 2006 по 2013 рік. В 2010 році у товаристві з"явився [PERSON], коли виникли проблеми в товаристві, він є родичем пермінова, колишнього засновника товариства та його [PERSON] запросив улагодити конфлікт між ним та невісткою [PERSON]. [PERSON] вирішував конфлікт на підприємстві та в подальшому став співвласником компанії разом з [PERSON] Директором був [PERSON], який мав свій кабінет та устав підприємства у нього був в сейфі, [PERSON] був заступником директора по розвитку, та займав інший службовий кабінет разом з [PERSON]. [PERSON] був дуже шепетильний до документів товариства, ретельно їх вичитував перед тим, як підписати. В 2012, 2013 роках [PERSON] відійшов від справ у товаристві та директором став [PERSON]. Про договір дарування між ними їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він за сумісництвом з 2000 року працює у ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ" головним бухгалтером. Те, що [PERSON] є адвокатом йому нічого не відомо, його адвокатського свідоцтва він не бачив. Приблизно десь у 2011 р. були зміни до уставу товариства, який знаходився в сейфі в кабінеті директора [PERSON] Директор [PERSON] дуже вдумчиво відносився до підписання документів, обов"язково їх перечитував перед підписанням. Коли йому, як головному бухгалтеру потрібен був Устав товариста, то йому надавали копію. Конфлікт на підприємстві був міжлічностний між [PERSON] та його невісткою [PERSON], але на роботу підприємства конфлікт ніяким чином не вплинув. Знає, що [PERSON] видавав довіренність [PERSON] на налагодження стосунків з немецькою фірмою. Про укладення договору дарування він знає зі слів, його ця інформація не стосується. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він працює в іншій фірмі Техногерм -насос та є партнером по бізнесу з [PERSON] В 2009 році з"явився [PERSON], який налагоджував конфлікт між [PERSON] та його невісткою [PERSON] Проте, що [PERSON] займається адвокатською діяльністю йому нічого не відомо. Між [PERSON] та [PERSON] ніяких конфліктів на підприємтсві не було. Про договір дарування йому начого не відомо. Свідок [PERSON],суду пояснив, що про договір дарування він нічого пояснити не зможе, оскільки йому нічого не відомо, хто кому і що подарував. В ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ" він працює за сумісництвом та директором був [PERSON]. В якому році [PERSON] представив [PERSON]., як співробітника він не пам"ятає, але на підприємстві [PERSON] навів порядок. [PERSON] відсторонився від роботи та директором став [PERSON], який був колишним працівником ПАТ "СНВО", де працював юристом. Свідок [PERSON] суду пояснив, що Перменов був його керівником у ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ" і коли прийшов Гуров на підприємство, на прохання [PERSON], він у товаристві не працював. Про їх відносини йому нічого не відомо, на засіданнях співвласників він не був. Зі слів оточуючих він занає [PERSON], як гарного юриста. Про договір дарування йому нічого не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] є її родичем та у 1997 році він був присутнім на їх весіллі з [PERSON] в якості гостя. [PERSON] отримав у 2003 році свідоцтво на заняття адвокатською діяльністю, але не працював адвокатом. Знає, що чоловік у 2010 році уклав договір дарування, частину статуту йому подарував [PERSON], який в подальшому привів його на підприємство ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ", де чоловік працював на посаді заступника директора. Через два або три роки після укладення договору дарування [PERSON] пішов на пенсію, а [PERSON] став директором. Свідок [PERSON] пояснив у судовому засіданні, що договору дарування він не бачив. Працює в ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ" інженером-конструктором з 01.06.2010 року. На підприємстві директором був [PERSON], влітку 2010 року він познайомився з [PERSON], який став заступником директора. Всі важливі документи підприємства зберігалися в сейфі директора [PERSON] під ключ. Про те, що [PERSON] є адвокатом йому не відомо. Допитана в судовому засіданні приватний нотаріус [PERSON], суду пояснила, що дійсно вона працюючи державним нотаріусом Третьої Сумської державної нотаріальної контори посвідчувала довіренність від імені [PERSON] на ім"я [PERSON], також посвідчувала договір дарування між тими ж особами. Всі матеріали нотаріальної справи знаходяться у державній нотаріальній конторі. Всі події відбувалися сім років тому. Договір посвідчувався відповідно з діючим порядком, засвідчені особи, їх дієздатність, роз"яснювалися права та обов"язки, сторони прочитали та погодилися з проектом договору дарування. Суд, заслухавши пояснення сторін, думку третьої особи, пояснення свідків, вивчивши матеріали справи, вважає позов не обґрунтованим і таким, що задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 01.07.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір доручення про представництво [PERSON] інтересів [PERSON], як учасника Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «ТЕХНОГЕРМ» з усіх питань, пов'язаних із статутною діяльністю товариства, що підтверджується копією довіреності №3-364 від 01.07.2010 року (а.с.5). Станом на 05.08.2010 року належна [PERSON] частка в статутному фонді ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» складала 65%, частка у розмірі 35% - належала [PERSON] (а.с.112). Відповідно до договору дарування серії ВМХ №579153 від 05.08.2010 року [PERSON] "дарувальник" передав "обдарованому" [PERSON] частину частки в статутному фонді ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ», що складає 32% від всього статутного фонду, вартістю 2400 грн (а.с.7). Відповідно до договору купівлі-продажу від 10.06.2011 року [PERSON] передала у власність [PERSON] частку у статутному капіталі ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» у розмірі 35% від всього статутного капіталу товариства (а.с.126). 26.07.2010 року [PERSON] та [PERSON] створено ТОВ «ЛМП-Техногерм» (з основним видом економічної діяльності код 74.20.1 «Діяльність у сфері інжинірингу»), на рівних корпоративних правах (50% на 50%) у статутному капіталі товариства, 100% якого складає 20000,00 грн., що підтверджується протоколом №01-2010 установчих зборів ТОВ «ЛМП-Техногерм» від 26.07.2010 року та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №952116 (а.с.39-49). Згідно наказу №1 ТОВ «ЛМП-Техногерм» від 04.08.2010 року Товариство набуло статусу юридичної особи, директором обрано [PERSON] (а.с.50). В протоколі загальних зборів ТОВ «ЛМП-Техногерм» від 08.08.2011 року визначено порядок продажу часток у статутному капіталі товариства [PERSON] та [PERSON] та укладання з покупцями відповідних договорів купівлі-продажу, відповідно до довідок №1/11-8 та №1/11-9 від 10.08.2011 року (а.с.61-65). Згідно з повідомлення про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи від 22.08.2014 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 22.08.2014 року внесено запис №16321110014007901 про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи ТОВ «ЛМП-Техногерм» (а.с.78). Відповідно до наказу (розпорядження) № 4лс ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» від 01.10.2010 року, [PERSON] з 01.10.2010 року був прийнятий на посаду першого заступника директора по координації та розвитку, наказ підписаний керівником підприємства [PERSON] (а.с.116). Наказом №3-27/11 від 30.06.2011 року, з 01.07.2011 року [PERSON] переведено на посаду першого заступника директора (а.с.117). Згідно з протоколу загальних зборів учасників ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» № 2-2013 від 28.01.2013 року, [PERSON] обрано (призначено) директором ТОВ НПВ «ТЕХНОГЕРМ» (а.с.118). 25.12.2012 року [PERSON] написав заяву на ім"я співзасновника ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» [PERSON] про те, що у зв"язку з віковим станом здоров"я він не може виконувати роботу на посаді директора спільного підприємства з 01.01.2012 року (а.с.120). Між сторонами виникли цивільні правовідносини, що виникають внаслідок вчинення правочинів. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно положень ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування є правочином, тобто це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Він має відповідати положенням ст. 203 ЦК України. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, позивач [PERSON], на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинен довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на його помилку, - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; відсутність фактичної передачі спірного майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному. З тексту договору дарування від 05.08.2010 року вбачається, що його підписано у присутності нотаріуса, особи сторін установлено, їхню дієздатність та належність [PERSON] частини частки в статутному фонді ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ» в розмірі 32% від всього статутного капіталу товариства, що відчужуються, перевірено. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Позивач 07 жовтня 2016 року звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування від 05.08.2010 року недійсним, та посилаючись на те, що договір був укладений між ним [PERSON] та адвокатом [PERSON], який не мав право вчиняти правочини в своїх інтересах від імені особи, яку він представляє. Згідно з матеріалів справи вбачається, що за повідомленням Голови Ради адвокатів Сумської області [PERSON] від 25.06.2016 року, [PERSON] отримував свідоцтво на право заняття адвокатською діяльністю на підставі протоколу № 1 від 17.01.2003 року № 185 та в Єдиному реєстрі адвокатів України не перебуває, щорічні внески на забезпечення адвокатського самоврядування не сплачує (а.с.174). З пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інших, їм не відомо, що [PERSON] займався адвокатською діяльністю та представляв інтереси [PERSON], як його адвокат. Таким чином, позивач [PERSON], не довів наявність будь-яких обставин, що свідчать про факт обману та наявності умислу в діях відповідача [PERSON], на вчинення правочинів від імені позивача в своїх інтересах, шляхом зловживання наданими йому правами, оскільки [PERSON] при вчиненні правочину, а саме укладенні договору дарування, діяв з власної ініціативи, за власною волею та на власний розсуд з дотриманням всіх істотних умов договору, та в подальшому визнавав відповідача [PERSON], як співзасновника ТОВ НВП «ТЕХНОГЕРМ», якого особисто прийняв на роботу та після укладення договору дарування вони спільно керували вищевказаним товариством, тому суд вважає необхідним в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, стягнення подвійного розміру завданих збитків, моральної шкоди та повернення безпідставно набутого майна відмовити за необґрунтованістю.

Outcome: dismissed