Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, третя особа без самостійних вимог на предмет спору Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав посилаючись на те, що 17.10.2009 року був зареєстрований її шлюб з відповідачем по справі [PERSON] [INFO] у них народився син [PERSON], свідоцтво про народження серія [NUMBER]. 30.03.2011 року між нею та відповідачем був розірваний шлюб, що підтверджується Рішенням Монастирищенського районну суду Черкаської області, справа №2-147/11. Крім стягнених аліментів, які відповідач платив невчасно і не в повному обсязі (відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах згідно виконавчого листа відділу державної виконавчої служби Монастирищенського РУЮ, [PERSON] має заборгованість, яка станом на 01.09.2015 складає 2509,30, проте після того, як Відповідач дізнався про розгляд питання щодо надання висновку про доцільність позбавлення його батьківських прав, він відразу погасив свою заборгованість), ніякої іншої матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав і не надає по цей час, останні два роки не піклується про її фізичний і духовний розвиток, її навчання (підтверджується характеристикою на вихованця дошкільного навчального закладу №752 та довідкою мистецького закладу «Дебют» (заняття з фаху «Дошкільна підготовка») щодо участі батьків у вихованні дитини), підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини (підтверджується листом УНП ЦПМСД №4 Деснянського району м. Києва філія №1 щодо участі батьків у медичного догляді [PERSON]), що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти так як це встановлено ч. І ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» факт ухилення від виховання може бути підтверджено наведеними доказами. Висновок психолога Центу у справах сім'ї та жінок Деснянського району м. Києва щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] характеристика на вихованця дошкільного навчального закладу №752 та акт обстеження житлово-побутових умов підтверджує факт того, що дитина вважає своїм батьком [PERSON], законного чоловіка його мами [PERSON], а біологічного батька зовсім не знає. [PERSON] займається вихованням [PERSON] і хоче його всиновити, на що [PERSON] не дає згоди. Після розгляду заяви про доцільність позбавлення батьківських прав Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, беручи до уваги надані докази, 07.12.2015 р. надала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] Все вищезазначене свідчить виключно про одне: відповідач свідомо нехтує своїми обов'язками, ухиляється від виховання та навчання сина, не проявляє щодо нього достатньої батьківської турботи та діє всупереч інтересам малолітньої дитини. Просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON], який народився [INFO]. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала повністю, просить його задоволити та пояснила, що вони з відповідачем зустрічалися зі школи, потім в 2009 році одружилися та в 2010 році народився [PERSON]. Спочатку проживали в м. Київ, а потім в її батьків. У відповідача були проблеми з погашеннями кредитів в банках. Всі їх кошти йли на погашення кредитів. Одного разу відповідач запропонував їй взяти кредит на суму 100000 гривень та обирати або він або кредит. Вона відмовилася і відповідач зібравши свої речі залишив її. З відповідачем разом не проживають з 23.03.2010 року. Через деякий час відповідач підробив її підпис і надав в сільську раду її на згоду на отримання кредиту. Однак їй телефонували з сільської ради і вона повідомила, що згоди на кредит не надавала. Після цієї ситуації, відповідач матеріальної допомоги не надавав. Коли вона зверталася до відповідача з проханням купити дитині памперси, інші засоби гігієни, відповідач повідомляв, що коштів у нього немає щоб вона існувала на кошти, які отримує від держави. В зв»язку з цими обставинами вона змушена була в серпні 2010 році звернутися в Монастирищенський районний суд з позовом про стягнення аліментів. В судове засідання відповідач з»явився та не заперечував проти стягнення з нього аліментів. Рішення суду було постановлено на її користь тобто про стягнення з відповідача аліментів в розмірі ? частини його доходів. Аліменти відповідач з самого початку їх стягнення сплачував в мінімальному розмірі, оскільки хоч і був приватним підприємцем, але подавав відомості про мінімальний дохід, нерегулярно. Допускав сплату аліментів один раз в пів року. Довідкою з виконавчої служби підтверджується той факт, що аліменти відповідач сплачував не регулярно та тільки після того як вона зверталася в виконавчу службу про їх сплату. Аліменти за 2015 рік відповідач сплатив після її звернення до служби у справах дітей. На той момент коли вона звернулася в органи опіки в м. Києві з питанням позбавлення відповідача батьківських прав в нього була велика заборгованість по сплаті аліментів, але дізнавшись про документи на позбавлення батьківських прав, відповідач погасив заборгованість по аліментах. Тобто відповідача постійно потрібно було примушувати виконувати свої обов»язки. Після розлучення вона поїхала в м. Київ з метою закінчити навчання в університеті, а дитина залишилась з її батьками. Дитину вона народила на третьому курсі університету, а потім продовжила навчання, четвертий курс стаціонарно, потім перевелася на заочну форму навчання та закінчила університет в 2013 році. Будучи в м. Київ на навчанні вона постійно приїздила до дитини. Через деякий час вона перевелася на заочну форму навчання, шукала роботу, щоб було чим забезпечити дитину. Після працевлаштування вона забрала дитину в м. Київ. В кінці 2012 року відповідач отримав, після звернення в службу у справах дітей, графік спілкування з дитиною, а саме зустрічі з дитиною кожну другу та четверту суботу місяця, оскільки він не мав бажання принижуватися та просити її, її батьків про зустрічі з дитиною. Отримавши вказаний графік в листопаді місяці 2012 року, відповідач в листопаді та грудні місяці до дитини не приходив. Лише на другу суботу січня місяця він прийшов до дитини. Її батьки дитину відповідачу не дали в зв»язку з тим, що дитина на той час хворіла. Її мати їхала з аптеки з м. Монастирище де купила дитині ліки, але відповідач навіть не запитав, що з дитиною, чи їй щось потрібно. Потім [PERSON] дуже хворів, йому вирізали аденоїди, зробили операцію. Після хвороби відповідач приходив до дитини на день народження. Вона йому вивела дитину, він з ним погрався на подвір»ї. Вона привчала дитину та розповідала йому, що це його тато. Ні вона ні її батьки відповідачу ніколи не перешкоджали в спілкуванні з дитиною. З 23.03.2010 року до весни 2013 року відповідач приходив, спілкувався з дитиною один раз у пів року. Одного разу прийшов вранці, а ввечері приніс пачку памперсів. Дитина проживала в с. Бачкурине протягом 2013 року та 2014 року. Коли вона в вересні місяці 2014 року забирала дитину в м. Київ вони з батьком дитини не спілкувалися, останній раз до дитини він приходив у 2013 році. Їй було відомо, що відповідач лише раз приходив до дитини в 2013 році зі слів її батьків і зі слів дитини. Вона зверталась до відповідача про участь у додаткових витратах на дитину ще до початку підготовчих занять, але він їй відмовив. Стосовно підготовки дитини до школи про допомогу до відповідача вона не зверталась, тому що вони з ним не спілкувалися, а до дитини він зовсім не приходив. Після відмови відповідача в наданні допомоги дитині, вона до нього не зверталася і по допомогу на додаткові витрати для дитини. Вона не повідомила відповідача про те, що забрала дитину в м. Київ, але відповідач протягом вказаного періоду часу не спілкувався з нею, не телефонував, не приходив до її батьків. Після того, як вона забрала дитину в м. Київ вони неодноразово приїздили до її батьків в село, а влітку 2015 року дитина була в селі на канікулах, але відповідач не знайшов можливості прийти до дитини. В 2014 році - 2015 році, в поминальний день відповідач пройшов повз дитини, не підійшов, не запитав в дитини як вона, як у неї справи, не привітався. Вважає, що відповідач мав можливість звернутися в службу у справах дітей чи до суду та повідомити про те, що вона чинить йому перешкоди. Відповідач міг звернутися до дільничного інспектора, який міг відвідати її батьків та дізнатися де саме вона проживає. Вона не виїхала за кордон, проживає в Україні, офіційно працює, дитина офіційно ходить в садочок. Після того, як в 2014 році вона забрала дитину в м. Київ його вихованням займається вона та її чоловік [PERSON]. З [PERSON] [PERSON] любить гратися, ходити на рибалку і на футбол, майструвати, проводити час, він забирає його із садочка і [PERSON] вважає і називає його татком. Ті обставини, що відповідач не приходить до дитини в дитячий садок, не приймає участі в його медичному обстеженні підтверджується довідкою з поліклініки, характеристикою з дитячого садка, довідкою з підготовчих занять, довідкою від психолога. Вони з дитиною відвідали психолога, щоб зрозуміти психологічний стан дитини і кого він вважає своїм батьком. Вони мають намір, щоб дитина пішла в школу і розуміла, що в неї є батько і мама, повноцінна сім"я, які турбуються і виховують її, а не в нього є татко, але якого він ніколи не бачить і який не приходить до нього, зовсім ним не цікавиться, не приймає участі у його вихованні. Її чоловік має намір всиновити [PERSON]. Дане рішення ними було прийнято не з метою будь що довести відповідачу, а з причини того, що вона бажає, щоб її дитина нормально психологічно розвивалась і в неї формувався нормальний світогляд. Вони з її теперішнім чоловіком переживають за світогляд [PERSON]. Зараз дитина не розуміє хто її біологічний батько та своїм татом вважає і називає її теперішнього чоловіка, з яким вона офіційно одружена з 2015 року, [PERSON]. Вона хвилюється за свою дитину, щоб у нього не було ніякої травми і щоб потім вона не розповідала [PERSON], який жорстокий світ і чому так поводиться з ним татко. Вона діє насамперед в інтересах дитини. В вересні 2016 року дитина йде в садочок, діти зараз жорстокі і щоб їх дитину ніхто не докоряв, що батько записаний але не приходить, вони прийняли рішення про всиновлення. Вона звернулася до відповідача з проханням надати згоду на всиновлення. Спочатку він погодився, а потім в останній момент відмовився. Саме тоді вони звернулися в службу дітей за місцем проживання дитини в м. Києві , щоб вони надали всі необхідні документи, вивчили ситуацію і зробили висновок. Відповідача запросили на засідання комісії. На запитання чому він не приходив до дитини, відповідач відповів, що йому дорого їздити в м. Київ, при цьому жодного слова не сказав про те, що він не знав де дитина проживає. Крім іншого, відповідач також говорив, що він не звертався до дитини тому, що не хотів її травмувати. Після отримання висновку служби у справах дітей, вони подали позовну заяву до Монастирищенського районного суду для розгляду питання про позбавлення відповідача батьківських прав з тих підстав, що він не приймає участі у вихованні дитини. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні повністю підтримала пояснення позивачки, та пояснила, що доказом до того, що відповідач матеріально не утримував дитину дійсно є розрахунок заборгованості, де вказано саме періодичність з якою сплачував відповідач аліменти, які були присудженні за рішенням суду, що свідчить і про невиконання відповідачем рішення суду. В 2013 році аліменти були сплачені тільки один раз, в січні місяці 2013 року, за весь період 2013 року більше аліменти не сплачувались, а почали сплачуватись лише в травні 2014 року, також з періодичністю. На момент звернення до служби у справах дітей з питанням щодо позбавлення відповідача батьківських прав у відповідача була створена вже заборгованість по сплаті аліментів. Після того як він дізнався, що таке питання розглядається, сплата заборгованості була виплачена, але після цього також два місяці аліменти не сплачуються. Тобто відповідач сплачує 300 грн. аліменти тільки після того як його примушують це робити, після звернень до виконавчої служби, до служби у справах дітей. У висновку психолога зазначено, що після бесіди з дитиною, дитина не знає свого біологічного батька та вважає своїм батьком зовсім іншого чоловіка, а саме чоловіка позивачки [PERSON]. Психологічною травмою для дитини буде якщо він дізнається про те, що в нього є інший батько, батько який не приділяє уваги своєму синові, який не бачить свою дитину. Згідно довідки, яка була видана Монастирищенською радою дитина проживала майже до вересня місяця 2014 року в селі, і тільки в кінці серпня місяця дитина виїхала із села. Дитина проживала за місцем своєї реєстрації, тобто в селі, де батьку було відомо місце проживання дитини, але батько жодного разу не приходив до дитини. Приходив відповідач до дитини тільки один раз, коли дитина хворіла та склав довідку, яка видана сільською радою. Згідно інструкції і постанови № 195 у разі виявлення порушень графіку складається акт, а не довідка. Акту служби у справах дітей або опікунської ради в якому зафіксовано порушення графіку зустрічей батька з дитиною немає. Натомість через місяць видана лише довідка. Вважає вказану довідку неналежною, оскільки встановлено, що особа, яка видала довідку є кумою сім»ї відповідача. До 18 років відповідач буде просто вважатися на папері батьком. Відповідач не приділяє своєї уваги дитині, не цікавиться здоров»ям дитини. Зі слів позивачки їй відомо, що коли робили операцію дитині, відповідачу було відомо про те, що дитина знаходиться в лікарні. Він відвідував дитину у лікарні, тобто навіщо матері було звертатися він як батько повинен був знати, що дитині потрібно ліки, що дитині роблять операцію, жодного разу не надав якусь допомогу щоб придбати дитині ліки. Якщо можна відповісти на запитання представника відповідача, що зміниться від того, що зміниться батько, а зміниться те, що батько, який ніколи не виховував дитину, ніколи не приділяв уваги, він буде позбавлений потім права звернутися до дитини про стягнення з дитини цих аліментів. Вважає покази свідків зі сторони відповідача [PERSON] та [PERSON] суперечливими. Просить позов задоволити повністю, позбавити відповідача батьківських прав. Відповідач [PERSON] в судовому засідання проти задоволенння позову заперечив, просить в його задоволенні відмовити, підтримав подане ним заперечення та пояснив, що вони з позивачем зустрічалися близько 7-8 років. Позивач завагітніла та мала намір позбутися дитини. Він зробив все можливе, позивач залишила дитину і вони одружилися. Спочатку вони проживали в м. Київ без батьків і все було добре. Він був приватним підприємцем. За місяць до народження дитини вони переїхали проживати до батьків позивача. Інші можливості не розглядалися. Він намагався отримати молодіжний кредит на житло, але позивач розуміє по іншому. Він намагався зберегти сім»ю. Він тричі йшов від позивача та повертався, але йому не вдалося зберегти сім»ю. Через місяць після народження сина, а саме 23.03.2010 року він остаточно залишив родину на що були вагомі підстави. Батьки позивача дозволяли йому бачити його дитину лише в них в будинку. Всі його прохання дати дитину та поїхати з нею до його батьків залишалися без задоволення з поясненнями того, що дитина ще маленька. В 2010 році лише один раз вони дали йому дитину безперешкодно, але дитина його не знала та плакала. Він погодився, що дитина маленька, тоді сину було до двох років та відповідно не мав наміру травмувати дитину. В 2012 році вони дали йому дитину, але дитина почала плакати та кричати та відмовлялася до нього йти. Він припускає, що дитину лякали, але не стверджує про це. Після цього він звернувся в опікунську раду, яка винесла рішення та встановила час коли він має право бачити свою дитину. При вирішенні питання про графік відвідувань [PERSON], його думка не враховувалась, тобто в які саме дні та години будуть зустрічі. Він вважав, що в графіку не достатньо часу встановлено для спілкування. Він намагався виконувати графік, але коли він приходив до батьків позивача вони або повідомляли, що дитина відпочиває, або будинок взагалі був зачинений. Через деякий час, з метою підтвердити факт перешкод в спілкуванні з дитиною він приїхав до будинку батьків позивача з представниками опікунської ради, вони знаходилися в автомобілі і тоді факт перешкод не фіксувався. Потім через деякий час він приїхав до будинку батьків позивача вже з головою села, який і склав відповідну довідку. Представники опікунської ради в м. Монастирище радили йому звернутися з питанням про чинення перешкод в спілкуванні з дитиною до суду, але він мав надію врегулювати конфлікт мирним шляхом. Враховуючи той факт, що його дитина його не знала було запропоновано бачитись з дитиною в дитячому садку. Він на протязі тижня, можливо разів 10 ходив у дитячий садок щоб налагодити відносини із своїм сином. На свято до сина в дитячий садок не ходив жодного разу. Однак, навіть сторонні діти знали його як батька [PERSON], а його власний син взагалі не реагував, поводив себе насторожено. Останній раз він приходив до сина в дитячий садок в 2012 році, а можливо в 2013 році. Налагодити стосунки з сином не вдалося і він вирішив чекати до 5-6 років. Крім цього, [PERSON] не завжди був в дитячому садку. Інколи він приходив і йому повідомляли, що дитини в садочку немає. Після того, як він залишив позивача він відвідував дитину раз або два рази в місяць, а потім можливо раз у місяць. Він приїздив до позивача, забирав її з [PERSON] до своїх батьків і там він грався з дитиною. Так тривало до вересня 2010 року. Перешкоди в спілкуванні з дитиною створювала мати позивача. В той час як позивач навчалася в м. Київ він хотів брати [PERSON] до себе, але мати позивача дозволяла їм спілкуватися лише в них в будинку мотивуючи це тим, що дитина ще маленька. Він вважав, що оскільки дитина хоч і маленька, але позивача на той час вже не було біля сина, вона його не годувала, а тому він вважав, що може брати дитину до себе. Коли дитина підросла та пішла в дитячий садок батьки позивача не давали йому сина. З вересня місяця 2010 року в нього вже були стосунки з іншою дівчиною і він не бажав спілкуватися з сином в будинку батьків позивача, а вони йому сина не давали. Однак, він з вересня 2010 і по вересень 2014 року з дитиною спілкувався. Через деякий час його батьки будучи в нормальних стосунках з батьками позивача, брали його сина у позивача і тихенько давали йому, щоб про це ніхто не знав. Він не може з упевненістю сказати скільки разів саме він спілкувався з сином. З 2013 року він має власне житло і його син з того часу був в нього неодноразово. Під час спілкування з сином він його запитав чи знає він, що він його тато, але [PERSON] відповів, що ні і що він його боїться. Чого саме він його боїться [PERSON] пояснити не міг. Він з дітьми знаходить спільну мову, а зі своїм сином не зміг. Він не стверджує і не заперечує того факту, що сину повідомляють тато він чи ні. Дійсно, в 2014 році на проводах, він проходив повз своєї дитини, але підійти не зміг тому, що [PERSON] його зовсім не знає і в нього були складні відносини з позивачем. Того ж дня він телефонував позивачу та мав намір взяти [PERSON], оскільки дізнався, що позивач з сином приїхали в село. Коли саме позивач приїздила з м. Київ в село йому не повідомляли і він про це випадково дізнавався від жителів села. Його зустрічі з сином залежали від волі позивача та її батьків. В 2015 році зі [PERSON] гуляла його тітка з якою в нього нормальні стосунки. Вона підійшла до них, вони розмовляли і він її просив порозмовляти з позивачем з приводу налагодження стосунків, але результату не дало. Він неодноразово телефонував до позивача, до її матері, але трубки ніхто не брав. Коли він приїздив до батьків позивача, будинок був зачинений. Він намагався владнати конфлікт мирним шляхом. До 2014 року дитина проживала в с. Бачкурино з батьками позивача. Позивач проживала та навчалася в м. Київ. Він вважає, що материнської уваги його сину не вистачало, так як позивач навчалась на денному стаціонарі і її поруч біля дитини не було. В 2014 році позивач забрала дитину в м. Київ, але йому не повідомила. Про це він дізнався приблизно через місяць можливо півтора. Йому було відомо, що дитина проживає в Києві та відвідує дитячий садок, зі слів його батьків, але де саме проживає дитина та відвідує який саме дитячий садок йому відомо не було. Його батьки допомагали позивачу матеріально. Встановити місце проживання його дитини йому не вдалося, позивач на телефонні дзвінки не відповідала. В вересні можливо в жовтні місяці 2015 року вони з позивачем зустрілися за ініціативою позивача в нього в будинку. Позивач повідомила його про наявність заборгованості по сплаті аліментів, він повідомив, що сплачує аліменти по мірі можливостей. Позивач запропонувала йому відмовитися від [PERSON] тому, що якийсь чоловік має бажання всиновити його дитину. Позивач повідомила, що вони не одружені, але він дуже хоче всиновити [PERSON]. Він був категорично проти, але потім замислився чи не буде сину так краще. Він не може сказати, що він хороший батько, як у батька в нього є багато недоліків, але він бажає бачити сина і виховувати його, але йому перешкоджають це робити. Йому невідомо, чи розповідали [PERSON] про те, що він поганий, але син був проти нього і зовсім його не знає. Позивач жодного разу не зверталася до нього з проханням про матеріальну допомогу на дитячий садок чи лікування сина. Ще в вересні місяці 2014 року син ходив в дитячий садок в с. Бачкурино, а вже в серпні чи вересні місяці 2015 року він називає іншого чоловіка батьком. Вважає, що якщо дитині розказувати, що це не його тато, дитина так і буде вважати, а якщо говорити, що це твій тато то дитина буде вважати його татом. Він зателефонував позивачу та попросив зустрічі з її чоловіком та письмово оформлених причин позбавлення його батьківських прав. Позивач відмовила йому в зустрічі зі своїм чоловіком, а з приводу підстав позбавлення його батьківських прав повідомила, що вони будуть зазначені у висновку органу опіки та піклування. Майбутнє дитини взагалі до уваги не бралося. Він проживав від свого сина за 500-700 метрів, але спілкуватися з ним не міг, тільки дивитися як він проходить повз. Вважає, що спілкування з власною дитиною під наглядом представників опікунської ради не припустимо. Його викликали на засідання опікунської ради в м. Київ. Там його запитували чи бачився він з сином в 2014 році на що він дав відповідь, що ні. Однак, якщо були звернення з боку батьків позивача про допомогу, наприклад заплатити кошти за дитячий садок в с. Бачкурино, вони допомагали. Коли [PERSON] видаляли аденоїди, в лікарні в м. Умань, в позивача не вийшло приїхати, оскільки вона була на навчанні, біля дитини під час операції був присутній він. Крім нього в лікарні також були мати позивача та його мати. Вони купували ліки і все, що було потрібно. Аліменти з нього стягнуто за рішенням суду. На засіданні суду він був присутній та не заперечував проти стягнення з нього аліментів. В 2015 році він дійсно, крім аліментів ніякої допомоги не надавав, але допомагали його батьки продуктами харчування та матеріально. Аліменти сплачував в розмірі 300 грн. в зв»язку з тим, що вважав, що через це позивач виявить бажання владнати непорозуміння між ними, а також тому, що позивач бажала отримувати аліменти саме такі і вона їх отримувала. Крім аліментів він допомагав їм матеріально і його батьки також. Він не заперечує той факт, що декілька разів позивач зверталася до нього по допомогу, але він їй відмовив та пояснив, що на даний час коштів немає, але трохи згодом будуть. Він просив позивача допоки в нього будуть кошти використати ті кошти, які їй сплачувала держава. Коли позивач просила його відмовитися від сина він попросив в неї зустрічі з сином. Вона погодилася, але в домовлений час слухавку ніхто не взяв. Він зателефонував пізніше позивач повідомила, що [PERSON] був з дідом. Він запропонував зустрітися о 17 чи 18 годині, але позивач знову повідомила, що сина вже немає. Він нормальний і адекватний батько, є характеристики. Саме про це все він мав намір розповісти в опікунській раді в м. Київ, але через велику кількість відвідувачів, його слухали лише п»ять хвилин. Він приїхав з дружиною, яку попросили вийти. Він запитував в членів опікунської ради, яким чином вони не знаючи його можуть позбавити його батьківських прав. На комісії йому задавали питання скільки часу він не бачив дитину, а він відповів, що не бачив сина від того часу коли він поїхав в м. Київ, тобто з вересня 2014 року і по той день коли розглядалась справа до кінця 2015 року. На засіданні комісії його практично не слухали, а він намагався сказати, що йому чинили перешкоди при спілкуванні з дитиною. Однак, члени комісії повідомили, що доведено факт перешкоджання спілкування з дитиною лише в 2013 році, що підтверджено довідкою. На інший час підтвердження не було. 12 членів комісії проголосували за те, щоб його позбавити батьківських прав, а один був проти. Рішення опікунської ради йому повинні були надіслати, але він його так не отримав. Рішення не прийшло ні йому, ні в Монастирищенську опікунську раду. Про рішення опікунської ради, а саме про те, що в ньому зазначено він дізнався лише з матеріалів справи. Висновок він не оскаржував тому, що не отримав його. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала повністю та пояснила, що 17.10.2009 року було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем. У шлюбі в них народився син, [INFO] [PERSON]. 30.03.2011 року шлюб між позивачем та відповідачам розірвано. Після розірвання шлюбу стосунки між позивачем та відповідачем були складні. Оскільки дитина залишалася проживати разом із матір»ю, відповідачу всі зустрічі із сином давалися із великими труднощами. Коли сину відповідачу та позивача не виповнилось ще навіть одного року, позивач залишила сина із своєю матір»ю, яка займалася доглядом та вихованням хлопчика та продовжила навчання у Київському вищому навчальному закладі на денному стаціонарі. Побачити сина відповідачеві ставало взагалі майже не можливо, оскільки мати позивачки постійно знаходила дуже багато підстав і причин чому не можна побачитись із дитиною. 15.06.2012 року відповідач був вимушений звернутися із заявою до опікунської ради Бачкуринської сільської ради про затвердження графіка перебування сина [PERSON] з батьком. Відповідно до розпорядження від 23.10.2012 року виданого Монастирищенською райдержадміністрацією Черкаської області визначено час з 10 год. до 13 год. кожної другої та четвертої суботи щомісяця як час спілкування батька з дитиною. Але навіть після вищезазначеного розпорядження фактично нічого не змінилося. Порушення прав відповідача, а саме перешкоди в спілкуванні з дитиною розпочалися з того часу, коли сторони припинили сумісне проживання однією сім»єю та розлучилися. Коли був складений графік відвідувань дитини, тоді також були порушені права відповідача, оскільки йому перешкоджали в спілкуванні з дитиною. Мати позивача та сама позивачка будь-якими способами перешкоджали у спілкуванні з дитиною. На всі намагання відповідача зустрітися з дитиною позивачка та її матір реагували болісно, при цьому постійно був залізний аргумент, та одна завжди відповідь дитина спить або його немає вдома. Даний факт підтверджується довідкою із сільської ради від 18.02.2013 року. Створення перешкод з боку позивачки у спілкуванні з сином, порушує права батька, а в першу чергу порушує права та інтереси дитини. У вересні 2014 року позивачка приїхала із м. Київ, де на той час проживала із співмешканцем та перевезла дитину не повідомивши при цьому батькові ні адресу ні час на який вона забирає дитину. Саме з того часу відповідач не має жодного зв'язку із сином, оскільки мати навмисно не повідомляє адресу проживання сина відповідача. Відповідач намагався дізнатися адресу проживання сина, але оскільки позивачка власного житла не має, а проживає в орендованій квартирі, то пошук в реєстрі на нерухоме майно жодних результатів не дав. Позивач у своєму позові зазначає, що відповідач не сплачує аліменти. Оскільки відповідач як приватний підприємець не має щомісячного стабільного доходу, то при першій можливості сплачує аліменти на свого сина в різних розмірах. Він ніколи не ухилявся від сплати аліментів, він не сплачує навмисно 10 грн. в місяць для того щоб не рахуватися злісним неплатником. На даний момент жодної заборгованості по сплаті аліментів немає, що підтверджується довідкою з виконавчої служби. Відповідач любить свого сина, хоче дарувати свою батьківську любов та тепло, має велике бажання приймати участь у вихованні сина, спілкуватися з ним аби лиш позивачка не приховувала дитину від нього. Хлопчику потрібна батьківська любов, підтримка і просто увага. На сьогоднішній день ми чуємо бажання матері, але на жаль не можемо знати бажання дитини через 7-8 років його життя, адже дитина подорослішає і все зрозуміє та не відомо як буде реагувати на такі вчинки матері. Відповідач веде нормальний спосіб життя працює, має власний будинок, забезпечує своє життя, своєю важкою працею, не має шкідливих звичок, не був засуджений, не перебуває на обліку в наркодиспансері. У випадку повідомлення позивачем відповідача про необхідність коштів на дошкільну підготовку, на потреби в харчуванні, ліках чи просто на дозвілля та розвиток. Відповідач все це пропонував і надавав, постійно. Позивачка, крім аліментів, з проханням про будь яку іншу матеріальну допомогу до відповідача не зверталась. Позивач думала лише в своїх інтересах, керувалася своїми власними амбіціями, а про дитину ніхто не думав, про її душевний стан та про її потребу в спілкуванні з батьком. Також зовсім невідомо, яка поведінка чоловіка відповідача, з ним ніхто не спілкувався і його думку вони не почули, чи хоче він дійсно усиновити сина відповідача і позивача і яка буде далі доля [PERSON], якщо раптом в нього життя з матір»ю не складеться. Знову будуть суди, знову позбавлення батьківських прав. Невідомо чи захоче [PERSON] далі піклуватися про дитину, якщо не буде далі проживати з матір»ю, це буде чужа для нього дитина. Зовсім не зрозуміло, що зміниться у житті хлопчика, якщо в свідоцтві про народження в графі батько буде прописаний [PERSON] замість [PERSON]. Відповідач дізнався про наміри позивача позбавити його батьківських прав, коли його викликали в Монастирищенський орган опіки та піклування, який відбирав пояснення у відповідача за дорученням органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. Відповідач із заявою позивачки, яку вона подала в орган опіки в м. Київ не ознайомлювався. Не можна погодитись з висновком органу опіки та піклування Деснянського районної у м. Києві державної адміністрації, щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Комісія прийняла до уваги письмові пояснення позивачки, а пояснення відповідача не було враховано та надала висновок про позбавлення його батьківських прав не дотримавшись терміну для врегулювання стосунків між позивачем, відповідачем та їхньої малолітньої дитини, а тому такий висновок винесений без достатніх правових підстав, не вмотивований, не містить обґрунтування доцільності такого рішення з точки зору позитивного впливу на малолітнього сина відповідача. Відповідач був присутнім на комісії в м. Київ, не ухилявся від явки на засідання комісії. Висновок не оскаржувався в зв»язку з тим, що надавалися заперечення до суду. В Деснянському органі опіки та піклування відповідача взагалі не вислухали і жодних доказів від нього не прийняли. Йому сказали дві речі, або він дає добровільно згоду на усиновлення [PERSON] свого сина, або вони позбавляють його батьківських прав. Питання про позбавлення відповідача батьківських прав було прийнято за 5 хвилин, про інтереси дитини ніхто не дбав. Той факт, що батько дитини їде за 200 км. просто, щоб підтвердити, що він хоче бачити цю дитину, заперечення в суді щодо задоволення позову, це вже говорить про те, що відповідач не бажає щоб його рідну дитину усиновляли, він хоче надавати і матеріальну і моральну підтримку своїй дитині, хоче спілкування. Не можна погодитись також із висновком психолога , адже і так зрозуміло, що позивачка не веде розмову про біологічного батька, тому дитина в такому віці говорить те, що навчила і говорить сама мати. Тому, якщо позивачка з вересня 2014 року говорить, що [PERSON] це його батько, то звісно дитина буде вважати що це його батько, тим паче хлопчик дуже довго був обділений увагою матері, тому що вона навчалась на денному стаціонарі і увагою батька, тому що позивачка створювала перешкоди в спілкуванні з дитиною. Відповідач має велике бажання та потребу у спілкуванні зі своїм сином, бажає приймати участь у його житті, не відмовляється від відповідальності за свою дитину, а навпаки хоче дарувати батьківську любов, тепло, дбати про інтереси сина та виховувати його і просто бачити щасливу усмішку на обличчі свого сина. Просить в задоволенні позову відмовити повністю. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації Терещенко Олена Олександрівна в судовому засіданні пояснила, що в Деснянський орган піки та піклування 06.11.2015 року звернулась тоді ще [PERSON] щодо надання висновку про позбавлення прав [PERSON]. Нею надані документи: характеристика з дошкільного закладу, де вказано, що за час відвідування дошкільного закладу, батька жодного разу не бачили в 2014 році, довідка з поліклініки, яку відвідує дитина, зазначено, що за хлопцем доглядає мати, довідка з місцевого закладу «Дебют», що у вихованні дитини активну участь приймає мама. Також, була надана довідка з виконавчої служби Монастирищенського РУЮ, що батько має заборгованість по сплаті аліментів станом на 01.09.2015 року 2509,30 грн. Про те, коли батько дізнався, що розглядається питання про надання висновку про доцільність щодо позбавлення його батьківських прав, він одразу цю заборгованість погасив. Батько був запрошений до служби, але не з»явився, а з»явився вже на засідання комісії. З дитиною була проведена окрема робота, з дитиною спілкувалася вона як спеціаліст служби, згідно чинного законодавства. На її питання як твого папу звати -[PERSON], де твій зараз папа відповідав, що захищає Батьківщину. Батьком він називає зараз теперішнього чоловіка [PERSON]. Комісія прийняла об»єктивне та виважене рішення і дитина була направлена до психолога центру у справах дітей та жінок Деснянського району. Згідно висновку психолога вищезазначеного зразка за результатами проведення його методики хлопець біологічного батька не знає. Образ його на малюнку відсутній. На запитання як звати батька хлопчик відповідає [PERSON]. Батьку на засіданні комісії було запропоновано надати згоду на усиновлення без позбавлення його батьківських прав. Також цю пропозицію [PERSON] неодноразово висловлювала, але [PERSON] не міг надати чіткої відповіді. Комісія обговорила всю цю ситуацію і прийняла рішення виключно в інтересах дитини. Дитина вважає батьком іншого чоловіка. Батько протягом 2 років його не бачив. На її питання, в телефонному режимі, чому він не приїздив в м. Київ, відповідач відповів тому, що накладно. Питання чому він не спілкувався з дитиною, коли мати приїздила з дитиною до своєї матері, так як вони проживають в одному селищі, він сказав, він же мене не знає. Тобто, навіть [PERSON] розповідала ситуацію, що було якесь свято в селі, він пройшов і не привітався, тобто до дитини він навіть не підійшов. Комісія не побачила того, що батькові дійсно потрібна дитина, а тому було прийняте таке рішенні, виключно в інтересах дитини. Дитина виховується іншим чоловіком, він вважає його батьком. Нажаль батько не захотів надати згоду без позбавлення батьківських прав на усиновлення, тому було прийнято рішення надати висновок про доцільність його позбавити батьківських прав. Розпорядження видане Монастирищенською РДА про надання графіку побачень батькові з дитиною, обговорювалось на засіданні комісії, але протягом останніх 2 років батько його не виконував. На її питання, чому він його не виконував, він відповів, що йому накладно їздити до Києва. Комісії було відомо про перешкоди матері в побаченні з сином батькові, була довідка із сільської ради, але також було з'ясовано на засіданні комісії, що останні 2 роки батько не спілкувався з дитиною, а підтверджень, що останні 2 роки мати чинила перешкоди немає. Їй відомо, що кожні 2 місяці мати з дитиною відвідує місце проживання своєї матері, де і проживає батько. Відповідач підтвердив, що він знає, що вона приїжджає, що в селі всі це знають , але жодного разу він до них не пішов і не виявив бажання поспілкуватися з дитиною. Той факт, що позивачка забрала дитину і не повідомила батька про зміну місця проживання дитини їй не відомий, як і не відомо чи зверталася позивач до відповідача про додаткові витрати на дитину. Вона зверталась до служби у справах дітей Монастирищенської РДА з приводу думки батька про позбавлення його батьківських прав. Відповідь з Монастирищенської РДА була надана і відповідно зазначено, що вона не вбачає підстав про позбавлення батьківських прав [PERSON]. Висновок органу опіки та піклування надано 07.12.2015 року. [PERSON] вони не викликали, оскільки він був у зоні АТО, вони спілкувалися у телефонному режимі. В склад комісії входить 12 чоловік, і чому вони не прийняли рішення про надання часу врегулювання спору мирним шляхом, навіть тому, що батько себе так вів, так відповідав на питання, а саме не побачили зацікавленість батька в дитині. Явка відповідача на комісію при наявності документів, що він протягом 2 років не спілкувався з дитиною ні про, що не говорить. Вона повністю підтримує висновок органу опіки та піклування та вважає, що даний висновок позитивно вплине на дитину. Дитина вже протягом 2 років вважає і називає батьком іншого чоловіка, а знайомство з біологічним батьком спричинить дитині психологічну травму. Вона вважає, що інша людина виконує добре батьківські обов»язки, а тому комісія прийняла вірне рішення, саме в інтересах дитини, не матері, а саме дитини. Теперішній чоловік позивача більше спілкується і турбується за дитину, ніж біологічний батько, перебуваючи в зоні АТО. Тому, що це видно з бесіди з дитиною, яка пишається тією людиною, яку вважає батьком, а про біологічного батька він не знає нічого взагалі. На даний час дитина почувається добре, він вважає, що в нього повноцінна сім»я, мати та тато. Якщо зараз в його житті з»явиться інший тато, який буде періодично з»являтися або пропадати, вважає, що це буде негативно для дитини. Позбавлення батьківських прав [PERSON] і усиновлення дитини [PERSON], це буде позитивно. Мета цього висновку та, що дитина піде в школу, він буде питати чого в нього інше прізвище, чого в нього інше по- батькові, він же не розуміє. Вони приймали рішення для того щоб дитина не травмувалась, в нього є родина є мама, є тато він вважає [PERSON] своїм татом і вони приймали рішення для того щоб все було зафіксовано юридично. Вони направили дитину до психолога щоб з»ясувати дійсні обставини, оскільки дитина зовсім маленька і можливо його могла налаштувати мама. З дитиною проводилось багато методик і в жодній методиці він біологічного батька не згадав, тому що він його не знає. Батьківські обов»язки рівні між татом та мамою. Відповідач сплачував аліменти в розмірі 300-400 гривень, коли позивач витрачала на дитину 2000 грн. Вона вважає, що кожного дня потрібно приймати участь у вихованні дитини, а не тільки коли є бажання. Згідно наданих документів, дитина в м. Київ проживає з 2014 року, а батько з дитиною не спілкується з 2013 року. Сам відповідач на комісії повідомив, що не спілкувався з дитиною близько двох років, а на святі не підійшов до дитини тому, що вона його зовсім не знає і не хотів травмувати дитину. Про те, що батько сам повідомив, що не спілкувався з дитиною близько 2 років зазначено у витязі з протоколу засідання комісії. Питання чи відвідував батько дитячий садок розглядалося на комісії. Відповідач повідомив, що декілька разів приходив в дитячий садок до дитини, але дитина від нього тікала і він перестав ходити в дитячий садок. Відповідачем до комісії була надана довідка з сільської ради про те, що чинилися перешкоди в спілкуванні батька з дитиною, але позивач повідомила, що довідка сумнівна, оскільки видана родичами відповідача. Позивача на бесіди з приводу чинення перешкод в спілкуванні батька з дитиною не викликали. Доказів того, що чинилися перешкоди в спілкуванні батька з дитиною надано не було. Мати забрала дитину і переїхала до м. Київ не попередивши про це батька, маючи графік побачень батька з сином, але батько, якщо мати приховувала місце проживання, повинен був звернутися до правоохоронних органів, щодо розшуку, потім він повинен був звернутись згідно чинного законодавства за фактичним місцем проживання дитини до служби у справах дітей і встановити новий графік, але батько протягом цих 2 років нічого не робив. На комісії відповідач повідомив, що йому не відомо де проживає дитина в м. Київ. Батько з заявами про надання йому терміну на примирення, знайти можливість для спілкування з сином не звертався. Крім цього, батько мав можливість оскаржити до суду висновок органу опіки та піклування, але не скористався цим правом. Просить позовні вимоги позивача задоволити. Прокурор в судове засідання 04.04.2016 року не з»явився. В судовому засіданні 03.03.2016 року вважав, що позов на даному етапі підлягає до задоволення. В наступні судові засідання не з»явився. Причини неявки суду не повідомив. Допитана в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні показала, що позивач у справі є її рідною донькою, а відповідач колишнім зятем. [INFO] народився їх внук [PERSON], син позивача та відповідача. 23.03.2010 року відповідач забрав свої речі і залишив сина та позивача. Коли [PERSON] було 1 рік відповідач подав на розлучення, позивач залишилась з сином без фінансової підтримки, а відповідач повідомив щоб до нього не звертались в нього фінансова криза. Онук з ними з самого народження знаходився, вони його доглядали. Після того як відповідач залишив сім»ю він приїзджав до них у червні місяці 2010 року, бачився з сином і вона його просила примиритися з позивачем заради дитини. Відповідач сказав, якщо вам не треба дитина то викиньте його через вікно, йому байдуже бо має зараз інтерес до дівчат. В серпні місяці позивач звернулась з позовом про стягнення аліментів на дитину та отримала 270 грн. Наступні місяці відповідач аліменти не платив. В вересні місяці позивач перевелась на заочну форму навчання та шукала роботу. Відповідач матеріально дитину не забезпечував, дитину матеріально забезпечувала позивач. В листопаді місяці відповідач зателефонував та повідомив, що має намір бачитися з сином. Він сам прийшов до них додому і вони разом привчалися до приходу батька, він грався з дитиною. Вона йому казала, що двері її будинку для нього завжди відчинені. В 2011 році відповідач приїздив до сина разом зі своїм братом [PERSON], заходив до них в будинок. Вони не заперечували, відповідач приїздив. В березні місяці 2011 року позивач запросила батьків відповідача, вони прийшли до них, а відповідач не брав слухавку та не прийшов. Вони їх запросили бо мали надію помирити сторони. Вони сказали батькам відповідача, що будемо ростити дитину один місяць вони, а інший вони. Батьки відповідача заперечили тому, що в них бізнес, але сказали, що будуть допомагати матеріально. Вони залишилися з дитиною без матеріальної підтримки, оскільки у відповідача завжди була фінансова криза. Сина виховувала та забезпечувала всім необхідним тільки позивач. В липні місяці вона зверталася до батьків відповідача щоб вони побули з [PERSON], а вони повідомили, що відпочивають. В серпні місяці приїздив батько [PERSON] і вони одягали [PERSON] і вони бачилися. Потім батько [PERSON] зателефонував та повідомив, що має намір побачитись з [PERSON]. Вони одягнули дитину, але батько відповідача так і не приїхав. Через 2-3 дні приїздив сам відповідач та брав [PERSON], був з ним з 11 год. і привіз його о 21 год. Він привіз дитину і в неї був непоміняний памперс, подряпини на підборідді, замочок в сапожку зламаний. Після цієї зустрічі [PERSON] почав погано спати. Дитина батька не знала, тому що бачила його один раз в пів року, а тому вночі дитина кричала. В 2012 році відповідач звернувся в райдержадміністрацію про побачення з сином про, що було прийнято розпорядження. В жовтні, листопаді, грудні місяці відповідач до дитини не приїздив. Приїхав відповідач до дитини 26 січня з представником. [PERSON] вони йому не дали тому, що дитина була хвора, в нього була температура, грип. Вона тоді повідомила комісії, що дитину не дасть та не пояснила чому саме, оскільки вона була в емоційному стані та поспішала лікувати дитину. Після цього відповідач приїхав до дитини через місяць на День народження і вони всі разом ходили по подвір»ї і привчали сина до батька. Потім відповідач забрав [PERSON] з собою. На День народження відповідач дитині нічого не подарував, сказав нехай не привчається до подарунків. В травні місяці дитину брав батько відповідача, а назад привіз брат відповідача [PERSON], відповідача не було. Відповідач бачити свою дитину зовсім не мав бажання. Влітку 2015 року [PERSON] грався біля спортивного майданчика, їздив на велосипеді, а відповідач поруч в кафе ремонтував дах і навіть не проявляв бажання бачитись із сином, не підійшов до нього і ніхто йому в цьому не перешкоджав. Батьки відповідача допомагали, підтримували, брали дитину та хотіли бути з нею. Мати відповідача говорила йому щоб він обернувся до свого сина і він дасть йому дитину. Мати відповідача розповідала, що коли [PERSON] був з відповідачем вони ходили по подвір»ї, дивились до короликів, свиней, але мати побачила, що зв»язку відповідача з сином немає, в нього до сина почуттів немає. Позивач сама забезпечувала дитину, оздоровлювала, 4 рази їздила із сином на море, дбала про дитину і про її розвиток. В 2013 році відповідач взагалі аліменти не платив. Коли дитині робили операцію в м. Умань, до них приїхали батьки відповідача і вони поїхали в лікарню, а вже по дорозі забрали відповідача. Коли в лікарні потрібно було купувати ліки дитині, вона дала відповідачу 200 грн. та попросила купити ліки і відповідач за її кошти пішов і купив дитині ліки. Біля дитини в лікарні була вона та позивач, яка приїхала згодом, а відповідач поїхав. Коли зробили дитині операцію, відповідач навіть не подзвонив, не запитав, яке почуття в дитини, як дитина себе поводить, за 3 дні не провідав дитину. Коли їх виписали з лікарні відповідач навіть не приїхав і дитину не забрав, але були батьки відповідача. Відповідач сам бажання бачити дитину не проявляв, але дитину інколи брали батьки відповідача і він бачився з сином. Поки [PERSON] був маленький вони завжди їздили колискою повз кафе відповідача і завжди він як тільки їх бачив ховався. Їдучи по їх вулиці він ніколи не зупинився біля їх будинку. В їх сусідів були хрестини на яких був відповідач, він бачив на подвір»ї [PERSON], але не підійшов до нього та не забрав з собою. [PERSON] [PERSON] не знав, за 4 роки відповідач бачився з сином 6 разів. Позивач хоче позбавити батьківських прав відповідача з тією метою, що він не приймає участі у вихованні сина. Коли дитині було 6 місяців, позивач поїхала в м. Київ на навчання, а дитина залишилась з ними. Позивач перевелася на заочну форму навчання, оскільки потрібно було шукати роботу. Позивач приїздила до дитини у вихідні дні. Коли дитина хворіла вона повідомляла позивача, а відповідача не повідомляла тому, що він не приїздив до них. За той час коли дитина проживала разом з ними відповідач кошти на утримання дитини не надавав, а допомагали його батьки, купували [PERSON] одяг, продукти харчування, надавали допомогу матеріально. Вона не заперечувала проти спілкування [PERSON] з відповідачем та його батьками. Дитина разом з матір»ю почала проживати в м. Києві з 28.08.2014 року. Позивач не повідомила відповідача про те, що вона забирає дитину в м. Київ. Коли позивач забрала дитину на Київ, відповідач до них не приходив і не цікавився де дитина, в нього не було такого бажання знати де ця дитина знаходиться і що з нею. Вони йому не повідомляли, де проживає дитина і в який садік він ходить і те, що за садік потрібно заплатити. Батько до дитини на День народження приходив лише на рік та на три роки. Коли вона телефонувала до відповідача та просила допомогти, відповідач не реагував. [PERSON] проживав в них до серпня місяця 2014 року, але відповідач останній раз виявив бажання бачити сина 22.02.2013 року, більше до них не приїздив. В м. Київ позивач зустріла [PERSON], з яким проживала 2 роки, а потім вони забрали [PERSON]. [PERSON] називає [PERSON] татом і він має намір його всиновити. Допитаний в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні показав, що позивач у справі є його рідною дочкою, а відповідач бувшим зятем. Сторони одружилися і позивач народила сина. Після народження дитини подружжя певний час проживало в батьків відповідача, а потім в них. Через деякий час в родині сторін почалися сварки і відповідач залишив сім»ю. Після того як відповідач їх залишив, він сказав до нього не звертатися, оскільки коштів в нього немає. Позивач поїхала в м. Київ на навчання, а дитина залишилися з ними та проживала з ними ще близько 2 років. За цей час батько до дитини кілька разів приходив. Вони просили щоб відповідач прийшов до дитини. Відповідач до нього з приводу питання про те де проживає дитина в м. Київ не звертався. Їх в орган опіки та піклування чи в кримінальну поліцію з приводу того, що вони чинили перешкоди в спілкуванні з дитиною не викликали. Батьки відповідача допомагали, надавали допомогу на утримання дитини продуктами харчування, купували одяг дитині. Крім цього, вони також надали допомогу коли дитині робили операцію в м. Умань. Коли дитина хворіла вони ніколи не звертались до батьків відповідача за допомогою, не повідомляли їх про те що дитина хворіє, оскільки відповідач сказав до них не звертатися. На виконання розпорядження про дні побачень батька з сином вони коли відповідач приїздив давали йому дитину. Дитина його не знала, плакала, не мала бажання з ним їхати, але він її забавив і дитина поїхала з ним. Коли приносили подарунки вони говорили дитині, що це подарунки від тата. Вважає, що у разі бажання батька можливо було дізнатися про місце проживання дитини в м. Київ. Теперішній чоловік позивачки до [PERSON] ставиться добре. Він бажає і хоче всиновити дитину. Після всиновлення [PERSON] в нього зміниться прізвище і вони будуть жити однією сім»єю. Вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача буде в інтересах дитини. Допитана в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні показала, що відповідач у справі є її рідним сином, а позивач бувшою невісткою. Спочатку вони домовлялися, але все до певної пори. Вона йшла на всі їхні умови, на всі їх поступки, для того щоб вона могла забрати дитину до себе. Це міг забирати її чоловік і її молодший син. Сторони тривалий час зустрічалися, потім позивач завагітніла і вони одружилися. Мати позивача була проти народження дитини, але позивач народила. Мати позивача пропонувала не реєструвати шлюб між ними задля отримання позивачем гарної допомоги, але за їх наполяганням шлюб було зареєстровано. Спочатку сторони проживали в м. Київ і все було добре. Перед народженням дитини вони приїхали в с. Бачкурине та проживали в батьків позивача. Позивач була повністю під впливом своєї матері та самостійно будь-які рішення не приймала. Під час народження внука вони взяли всі витрати на себе, що є їх обов»язком. Після народження дитини, через місяць відповідач з речами прийшов жити до них. Позивач з сином приходила до них, але навіть потримати внука на руках не дозволяла. У разі проживання дітей самостійно, сім»я б збереглася і онук виріс в повноцінній сім»ї. Цього не сталося лише через матір позивача. Коли постало питання, що позивач їде на навчання в Київ мати позивачки повідомила, що дитину будуть доглядати один місяць вони, а інший мати та батько позивача. Вони відмовилися через занятість на роботі. Батьки позивача повідомили, що оскільки дитина маленька то вони будуть давати дитину бачити в них вдома. Вони погодилися та приходили до дитини в будинок батьків позивача. Завжди купували дитині подарунки та речі. Позивач про це можливо і не знає тому, що вона була в м. Київ і приїздила лише на вихідні. З того часу, як позивач поїхала в м. Київ мати позивача доглядала дитину лише місяць, а потім дитина була з батьком позивача. Дитина дуже часто хворіла про, що їм повідомляла фельдшер в селі. Виникла необхідність виривати онуку аденоїди. Вони все повністю оплатили, завезли, провідали, забрали, на перевірку водили. Забрати з лікарні [PERSON] відповідач не зміг, оскільки був у від»їзді, а тому з лікарні [PERSON] забирали вони на прохання [PERSON]. Їдучи з перевірок вона купували дитині продукти харчування. Через деякий час, а саме в 2011 році, їм почали чинити перешкоди в спілкуванні з дитиною. В її чоловіка був дуже хворий батько і він хотів побачити [PERSON], але сім»я позивача не дозволили взяти онука. Потім вони звернулися до органу опіки де їх сину встановлюють графік побачень з дитиною, з 10 год. до 13 год. кожної другої суботи місяця. Одного разу, біля 11 години до батьків позивача прийшли її чоловік, син [PERSON], голова села, але вони або не відкриють, або повідомляють, що дитина хвора. Так продовжувалося декілька місяців. Позивачка не виконувала встановлений графік побачень батька з сином та кожен раз під різними приводами дитину не давала. На День народження онука вони спекли гарний торт і батьки позивача не відмовилися. Це все купував її син [PERSON], батько [PERSON] і торт і велосипед, а вони передавали. З м. Хмельницький вони також привезли багато речей для [PERSON]. В відповідача на той час вже була інша сім»я і він не міг спілкуватися з [PERSON] в будинку батьків позивача. А дитину йому щоб він міг її взяти до себе йому не давали. Вона тоді пішла на хитрість, а саме давала кошти матері позивача коли вона приходила до них в заклад. Суми були різні і 1000 грн. і 1500 грн. В 2014 році вони дитині все купили на зиму з одягу. Крім цього вони також купили дитині шкіряні туфлі і 1 вересня дитина пішла у дитячий садок у гарних штанях та шкіряних туфлях та всім розповідала, що це їй купила бабуся [PERSON]. Коли були якісь звернення від позивача, або матері позивача про те, щоб щось дитині купити ліки чи одяг вони завжди реагували на це звернення. Через деякий час вони зустріли батька позивача та онука біля сільської ради. В присутності двох працівників сільської ради та працівника дитячого садка батько позивачки заборонив онуку йти з ними в зв»язку з тим, що вони не дали їм кошти в сумі 8000 грн. Вони з чоловіком одразу звернулися в опікунську раду де про даний факт розповіли. В кінці літа 2015 року мати позивача йшла по вулиці з онуком. Вона саме в цей час їхала з м. Умань та дала їм продукти харчування. На її запитання чому вони не дають їм онука, мати позивача відповіла, що через те, що вони не дають кошти. Вони вивезли дитину в м. Київ, а їх не попередили. Про це вони дізналися від сторонніх людей. Однак, конкретне місце проживання дитини в м. Київ їм ніхто не повідомив. Саме тоді вона попередила матір позивача, що вони будуть звертатися до суду. Про справи їх онука їм розповідав сусід її матері, [PERSON], який спілкувався з батьком позивача. Після того як дитину забрали в м. Київ, в жовтні місяці 2014 року, а саме 27.10.2014 року мати позивача та [PERSON] були в них в кафе на поминальному обіді і саме тоді вони бачили [PERSON] та спілкувалися з ним. Мати позивача дозволила тоді їм взяти [PERSON] і [PERSON], відповідач, спілкувався з сином. В минулому році вона зателефонувала матері позивача та запитала чи буде [PERSON] на гробках на що отримала відповідь, що до кінця травня місяця [PERSON] не приїде. Великим було їх здивування коли на гробках вони побачили свого онука. Батько не зміг поспілкуватися з дитиною, тому що дитину тут же забрали і він сказав, що не буде за ним бігати. В с. Бачкурино випуск. Позивачка йде з дитиною, вона їде зі своїм сином [PERSON]. Зупинилися та просять позивача відпустити до них дитину, яка і сама проситься до них. Від позивачки категоричне ні, оскільки він буде говорити промову на випуску. В жовтні місяці 2014 року мати позивача повідомила, що потрібні кошти на вікна в дитячий садок, який відвідує їх онук. Вона без вагань дала їй кошти. Однак, якщо дитину просив відповідач вони трубку не брали і дитину батькові не давала. Саме тому вона вимушена була йти на хитрість, брати дитину щоб її син [PERSON] міг з нею спілкуватися. [PERSON] з ними не проживає близько 5 років. Спочатку він проживав в кафе. Коли вона брала дитину, то відводила дитину до [PERSON], тому їй і відомо коли її син зустрічався з дитиною. Прийшовши до відповідача з [PERSON] в черговий раз та повертаючись назад вона запитала дитину де вони були на, що [PERSON] відповів, що у родича та повідомив, що так сказала говорити бабуся [PERSON]. Вона переконувала [PERSON], що саме відповідач його тато, а [PERSON] сказав, що бабуся [PERSON] сказала, що його тато [PERSON], тобто батько позивача. Навіть сусіди розповідали, що [PERSON] повідомляв, що він був у них лише пошепки. Влітку 2015 року вони просили дружину брата позивача, яка гуляла з [PERSON], залишити їм онука, але вона відмовилася тому, що їй не дозволили. На даний час у її сина відсутня заборгованість по сплаті аліментів. В них є ще один онук, який також проживає в м. Київ і вони мають намір також за [PERSON] за все платити, як це роблять за іншим онуком. Їм невідомо де проживає їх онук в м. Київ, оскільки позивачка зареєстрована в с. Бачкурино, тобто прописки в м. Київ у неї немає. Якщо їм достовірно відомо, що інший їх онук, який також живе в м. Київ ходить в дитячий садок «Веселий вулик». Вони мають можливість спілкуватися навіть із завідуючим дитячого садка то про [PERSON] їм нічого невідомо. Уразі якби вони знали де проживає їх онук вони могли б навіть у вихідні дні приїздити до нього. Вони готові повністю забезпечувати дитину всім необхідним. [PERSON] знає свого батька та ладить з ним. В органі опіки та піклування в м. Київ за 5 хвилин було вирішено позбавити її сина батьківських прав, вважає, що це не правильно. З приводу висновку психолога то вважає, що має бути заключення незалежного психолога, який би спілкувався з дитиною. Позбавлення батьківських прав батька категорично не буде в інтересах дитини. Вважає, що позивач має намір позбавити батьківських прав батька, щоб отримувати велику соціальну допомогу до 18 років, про що говорить в селі матір позивача. Допитаний в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні показав, що відповідач у справі є його рідним сином, а позивач бувшою невісткою. Відповідач бажав народження дитини, був присутній при пологах, домовлявся в лікарні за палату, а позивач в свій час мала намір позбутися дитини. Відповідачу чинять перешкоди в спілкуванні з дитиною. Він декілька разів, і навіть в присутності голови села, чоловік якої його кум, приїздив до воріт позивача, але вони дитину не дали. Потім, після попередніх домовленостей про те, що вони дадуть дитину, вони також приїздили, але вони не виходять, повідомляють, що дитина хвора. Батьки позивача перешкоджали в зустрічі дитини з батьком, але вони знайшли порозуміння з матір»ю позивача і брали дитину до себе. Відповідач приходив до них і спілкувався зі своїм сином, грався з ним. [PERSON] в них також дуже гарно грався з іншим їх онукою На їх запитання до дитини, хлопчик завжди повідомляв, що йому потрібно запитати бабушку [PERSON]. Вони бажали, щоб дитина залишалася в них ночувати і сама дитина цього бажала, але мати позивача забороняла та говорила нехай йде додому. З позивачкою він практично не спілкувався. Відповідач сплачував аліменти на утримання дитини. Відповідач по можливості навідував свого сина [PERSON]. Приходив до нього в дитячий садок, спілкувався з ним і там і в них дома. Відповідачу спілкуватися з дитиною не давали, а тому вони змушені були брати дитину до себе, щоб відповідач міг з нею спілкуватися, брати його до себе додому. Мати позивача жодного разу не дала їм дитину на декілька днів. Коли онук захворів і потрібно було робити операцію вони все зробили для того щоб дитині було добре, заплатили, привезли та забрали дитину з лікарні, возили його не перевірки. Вони постійно надавали допомогу дитині, купували продукти харчування та одяг. Батько позивача завжди йому говорив, що якщо вони дадуть кошти то будуть бачити онука. Ні йому, ні відповідачу не було відомо, коли і куди виїхав їх онук, їх ніхто не повідомляв про це і вони взагалі не знали. До них звернулася мати позивача, вже після того як вони дізналися, що позивач забрала дитину в м. Київ, повідомила, що потрібні кошти в дитячий садок, вони не відмовили і кошти дали. Вважає, що позбавлення батьківських прав не буде відповідати інтересам дитини. Відповідач звернувся в органи опіки і піклування оскільки не зміг знайти спільну мову з позивачем. Мав намір зробити все по закону. Відповідач через них передавав подарунки дитині, оскільки від нього їх не брали. Про те, що відповідач сплачував аліменти і в нього була відсутня заборгованість по аліментах йому відомо зі слів самого відповідача. Сім»я позивачів з відповідачем не спілкувалася. Після встановлення графіку побачень відповідача з сином, відповідач дитину не забирав, оскільки батько позивача сказав, що відповідачу дорога до них закрита. Він приїздив разом з відповідачем до батьків позивача, відповідач сидів в автомобілі, а він брав дитину та передавав відповідачу. Так було два рази і позивач була тому свідок. Відповідач відвідував сина і в дитячому садку, на святах, купував йому подарунки, передавав кошти. Відповідач спілкувався зі своїм сином по можливості, а саме коли надавали дозвіл на побачення йому. Вони неодноразово зверталися в органи опіки та піклування про те, що позивач чинить перешкоди в спілкуванні батька з сином. Був такий період, коли позивач і йому дитину не давали. Потім після того, як зробили дитині операцію 2-3 місяці все було добре, а потім знову відмовлялися дати дитину посилаючись на те, що він приболів, нехай не виходить з будинку або на щось інше. На операцію в лікарню дитину завозив відповідач. Дитину після операції вдома відповідач не провідував тому, що батько позивача заборонив йому приходити до них до будинку. Позивач разом з дитиною вже більше року проживають в м. Київ. Йому, як діду, також не було відомо де саме в м. Київ проживає його онук. Вважає, що позивач все зробила для того щоб син не знав свого батька. Він має приклад іншого онука, який приїздить з Києва та повідомляє, що мама сказала, щоб він казав на іншого чоловіка папа і він на нього каже папа, але він знає, що в нього папа є в с. Бачкурино. Так і позивач, як навчить дитину так вона і буде казати. Йому відомо, що відповідач залишив позивача тому, що йому створили такі умови проживання. Допитаний в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні показав, що позивач у справі його похресниця. Він є членом комісії по врегулюванню сімейних відносин при сільській раді. Відповідач, приблизно три роки тому, подавав до комісії заяву про те, що йому чинять перешкоди в спілкуванні з сином. Разом з тим, за 2-3 дні до засідання комісії він був свідком того, що відповідач лагодив дах, а його син поруч з будинком грався. Відповідач навіть не підійшов до дитини і він зробив йому під час засідання комісії з цього приводу зауваження. Він з батьками позивача куми, але вони йому не повідомляли, що відповідач не бажає спілкуватися з дитиною. Допитана в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона була свідком того, що відповідач на проводах в с. Бачкурино в 2013 році, пройшовши повз, до своєї дитини не підійшов. Стверджувати чи бачив відповідач в той момент свою дитину вона не може. Зі слів матері позивача їй відомо, що позивач до них не приходить і з дитиною не спілкується. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, їх представників, представника третьої особи органу опіки та піклування, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не достатньо обґрунтований, не підтверджений доказами та задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. З позовом про позбавлення батьківських прав відносно [PERSON], звернулась мати дитини, з якою він проживає, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 01.03.2010 року виданого Бачкуринською сільською радою Монастирищенського району Черкаської області (а.с.7). Судом встановлено, що відповідач у справі, [PERSON], є батьком малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 01.03.2010 року виданого Бачкуринською сільською радою Монастирищенського району Черкаської області. (а.с. 7). 30.03.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано згідно Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 30.03.2011 року ( а.с.17). Після розірвання шлюбу, спільна дитина сторін проживає з позивачем ( а.с. 8-15). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ( далі Постанова) зазначається, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Відповідно до ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування, а ч. 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Позивачка в обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач не виконує своїх батьківських обов"язків, сина не відвідує, матеріальної допомоги на утримання дитини, на дошкільне виховання, лікування, крім аліментів в мінімальному розмірі, які сплачує нерегулярно, за всі ці роки не надавав, не телефонує, не цікавиться його життям та здоров"ям. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками ( п. 16 Постанови). Відповідно до частини 1 статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (статті 51 Конституції України). За змістом принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків. Згідно з ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації подав суду письмовий висновок № 102/03/29-11742 від 07.12.2015 року про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] ( а.с. 13-15), оскільки комісія дійшла висновку, що батько свідомо нехтує своїми обов»язками, ухиляється від виховання та навчання сина, не проявляє щодо нього достатньої батьківської турботи та діє всупереч інтересам малолітньої дитини. Виховання, контроль та матеріальне забезпечення дитини здійснюють мати та [PERSON]. Суд не погоджується з даним висновком в зв»язку з його недостатньою обґрунтованістю та виходить з наступного. Оцінюючи обґрунтованість указаного висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав та оцінюючи відповідність такого висновку інтересам малолітнього [PERSON] суд враховує роз'яснення, викладені у пунктах 15 та 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» за змістом яких, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] в 2012 році звертався в опікунську раду Бачкуринської сільської ради Монастирищенського району з заявою про затвердження графіку перебування сина [PERSON] з батьком. Комісія рішення не прийняла в зв»язку з відсутністю на засіданні комісії матері [PERSON] [PERSON], яку на засідання комісії запрошували, що підтверджується протоколом № 1від 15.06.2012 року ( а.с. 60). В судовому засіданні позивач пояснила, що була відсутня на засіданні в зв»язку з занятістю на роботі та повідомляла про це в телефонному режимі. Суду доказів поважності причин неявки на засідання комісії позивач не надала. Згідно розпорядження № 195 від 23.10.2012 року Монастирищенської райдержадміністрації, про законність якого не заперечували сторони в судовому засіданні, відповідачу [PERSON] визначено час з 10 год. до 13 год. кожної другої та четвертої суботи щомісяця як час спілкування батька з дитиною ( а.с. 63). Позивач в судовому засіданні не заперечила той факт, що їй було відомо про дане розпорядження. Разом з тим, згідно довідки виконавчого комітету Бачкуринської сільської ради № 38 від 18.02.2013 року, 26 січня 2013 року об 11 годині за усною заявою [PERSON] було здійснено виїзд представника виконкому за місцем проживання дитини [PERSON], [INFO]. Перебуваючи біля житлового будинку [PERSON] за адресою: [ADDRESS] було встановлено, що мама [PERSON] була відсутня, а бабусею [PERSON] було відмовлено в зустрічі з дитиною. Причину відмови не повідомлено ( а.с. 57). Суд визнає дану довідку належним та допустимим доказом, оскільки вона містить всі реквізити. Посилання позивача та представника позивача на те, що дана довідка видана особою, яка перебуває в дружніх стосунках з сім»єю відповідача, вони куми, не заслуговує на увагу, оскільки довідка містить підпис сільського голови [PERSON] та скріплена печаткою виконавчого комітету Бачкуринської сільської ради, тобто видана в силу виконання [PERSON] своїх професійних обов»язків. Доказів встановлення в порядку, передбаченому нормами діючого законодавства, факту підроблення даної довідки, перевищення особою, яка її видала службових повноважень тощо суду не надано. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила той факт, що дитину вона відповідачу не дала та на той момент не пояснила присутнім причину відмови, оскільки була в емоційному стані через хворобу дитини. Позивач в судовому засіданні надала суду копію медичної картки [PERSON], де міститься запис про те, що з 26.01.2013 року дитина хворіла ( а.с. 83-84) тобто підтверджені обставини про існування яких мати позивача не повідомила 26.01.2013 року. Акт від 26.02.2016 року складений батьком позивача про те, що зі слів свідків [PERSON] та [PERSON] встановлено, що [PERSON] до сина [PERSON] з березня 2013-2014, 2015, по лютий включно 2016 року не приходив, не приїздив і дитиною не цікавився не спростовує покази свідків, які допитані в судовому засіданні. Клопотання про виклик і допит свідків вказаних в акті позивачем заявлено не було. Згідно довідки Бачкуринської сільської ради № 109 від 09.02.2016 року [PERSON] проживав в с. Бачкурине з народження [INFO] по 05.09.2014 року ( а.с. 58). Судом встановлено та не заперечувалось сторонами у справі, що малолітній [PERSON] з вересня місяця 2014 року проживає разом з матір»ю [PERSON] в м. Київ. Позивач суду належних та допустимих доказів того, що вона достовірно знаючи про існування розпорядження райдержадміністрації про встановлені часи побачення батька з сином, не повідомивши відповідача, батька малолітнього [PERSON], змінила місце проживання дитини з с. Бачкурине Монастирищенського району Черкаської області на м. Київ. Суд вважає, що не повідомивши батька дитини про зміну місця проживання дитини, позивач порушила його права на побачення з сином, спілкування з сином та участь в житті сина. Посилання позивача на той факт, що відповідач мав можливість дізнатися де саме вона проживає з малолітнім сином, суд вважає намаганням позивача виправдати свою поведінку при зміні місця проживання дитини та неповідомлення про даний факт відповідача. Посилання позивача про те, що батько не надавав матеріальну допомогу дитині спростовується наступним. Згідно розрахунку заборгованості по аліментах згідно виконавчого листа № 2-297 Монастирищенського р/с від 30.07.2010 року ( а.с. 16) відповідач мав заборгованість по сплаті аліментів станом на 01.09.2015 року в сумі 2509,30 грн. ( а.с. 16), але як зазначає сама позивач в позовній заяві заборгованість відповідачем погашена. Згідно розрахунку заборгованості по аліментах згідно виконавчого листа № 2-297 Монастирищенського р/с від 30.07.2010 року ( а.с. 16) відповідач мав заборгованість по сплаті аліментів станом на 26.03.2016 року в сумі 632,44 грн. ( а.с. 145), однак згідно наданої відповідачем квитанції від 29.03.2016 року аліменти в сумі 701 грн. сплачено позивачу ( а.с. 146). Крім цього, про надання відповідачем матеріальної допомоги дитині продуктами харчування, одягом, дарування подарунків в судовому засіданні підтвердила свідок [PERSON], яка повідомила, що вона з батьком відповідача надавали постійно матеріальну допомогу дитині. Вказана допомога надавалася відповідачем, але передавали вони її в зв»язку з напруженими відносинами відповідача з сім»єю позивача. Позивач доказів на спростування даних показів свідка не надала. Свідки заявлені стороною позивача, а це батьки позивача з якими проживала дитина до вересня 2014 року, в тому числі і в той період коли позивач перебувала в м. Київ та не була постійно біля дитини, дані покази не заперечили та не спростували. Крім цього, в позовній заяві позивач посилається на відсутність з боку відповідача матеріальної допомоги в додаткових витратах на дитину, а це на його лікування ( а.с. 9), дошкільну підготовку ( а.с. 10, 11) тощо, однак суду не надано доказів того, що позивач зверталася до відповідача про надання такої допомоги, а відповідач відмовив. З пояснень представника органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації встановлено, що факт спілкування батька з дитиною в періоди коли дитину забирали батьки відповідача комісією не досліджувався та не був відомий. Згідно висновку та пояснень наданих представником органу опіки та піклування вбачається про те, що доказів перешкоджання в спілкуванні з дитиною не надано, а про наявність довідки матері [PERSON] не було відомо. Разом з тим, про перевірку фактів викладених в довідці у висновку та витягу з протоколу № 22 засідання комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації не зазначено. Не підтверджено і вищезазначеними документами і той факт, що відповідач на запитання членів комісії чому не приїздив до м. Київ надав відповідь «Мені накладно», хоча представник органу опіки та піклування в судовому засіданні вказувала на даний факт. Відповідач [PERSON], батько малолітнього [PERSON] надаючи пояснення в органі опіки та піклування Монастирищенської райдержадміністрації та на комісії органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації заперечував проти позбавлення його батьківських прав, не ухилявся від явки у вказані органи, надавав свої пояснення та доводи, що на думку суду в сукупності з іншими доказами, які описані вище не може в достатній мірі свідчити про свідоме ухилення батька від виконання своїх обов»язків, а висновок органу опіки та піклування достатньо обґрунтованим, з приведеними всіма доводами необхідності застосування до відповідача крайнього заходу - позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Суд вважає, що бажання чоловіка позивача [PERSON] всиновити малолітнього [PERSON], [INFO] та той факт, що дитина називає його батьком не може бути підставою для позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON]. Згідно характеристики на [PERSON] виданої виконавчим комітетом Бачкуринської сільської ради Монастирищенського району ( а.с. 62) він характеризується виключно з позитивної сторони. Належні житлово-побутові умови проживання відповідача [PERSON] підтверджені актом обстеження умов проживання ( а.с. 61). Доказів зловживання відповідачем спиртними напоями, перебування на обліку в лікарів нарколога чи психіатра суду не надано. Пленум Верховного Суду України в п.18 Постанови звернув увагу судів на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. В залежності від конкретної ситуації в сім'ї позбавленню батьківських прав можуть передувати превентивні заходи впливу на батьків (бесіди, попередження з боку органів опіки і піклування, органів внутрішніх справ, надання сім'ї необхідної допомоги, накладення адміністративного стягнення). Позбавлення батьківських прав повинно бути результатом свідомої поведінки батька. Таким чином, наявність вини батьків належить до обов'язкових умов позбавлення батьківських прав. Згідно ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обовязків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Це означає, що мати чи батько вважаються такими, що ухиляються від виконання своїх батьківських обовязків, якщо вони за станом свого психічного здоровя усвідомлюють значення своїх дій та можуть керувати ними, а також якщо вони мають юридичну і фактичну можливість до вчинення відповідних дій, які становлять зміст батьківського обов"язку. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Враховуючі дані обставини, суд вважає, що позивач не надала суду достатніх доказів того, що при наявності обставин, які склалися та описані вище ( перешкоди в спілкуванні з дитиною, відсутність відомостей про зміну місця проживання дитини) відповідач свідомо ухилявся від виконання батьківських обов»язків відносно дитини самоусунувшись від їх виконання. Той факт, що відповідач в судовому засіданні позов не визнав, надав заперечення проти позову, в чому вбачається послідовність та незмінність його позиції з питання позбавлення його батьківських прав ( пояснення в органі опіки та піклування Монастирищенської райдержадміністрації, на засіданні комісії органу опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації), що також дає суду підстави вважати, що батько, відповідач у справі [PERSON], свідомо не ухиляється від виконання своїх батьківських обов»язків. З'ясувавши всі обставини справи суд вважає, що позивач, всупереч вказаним вимогам процесуального закону, не довів наявності обставин, якими обумовлена необхідність позбавлення відповідача батьківських прав як крайнього та найбільш радикального заходу впливу на [PERSON]. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися " необхідним у демократичному суспільстві" ( справа «Савіни проти України» (заява N 39948/06)). На переконання суду позивачем не доведено яким чином таке втручання в сімейне життя малолітнього [PERSON], [INFO] буде відповідати його інтересам, і яким саме інтересам цієї дитини, не мотивовано чи позитивно вплине на дитину розлучення з біологічним батьком та позбавлення батька можливості піклуватися про сина в майбутньому, а тому вважає, що позов не підлягає до задоволення. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного ст. ст. 19, 150, 155, 157, 164-166 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", Конвенції про права дитини ( ратифікована Україною 27.02.1991 року) та

Outcome: dismissed