Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

[PERSON] звернувся в Млинівський районний суд Рівненської області з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 06 вересня 2017 року в сумі 11000 гривень; пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов"язання в сумі 3646 грн. 36 коп.; інфляційні збитки в сумі 1063 грн.70 коп.; 3% річних за користування грошовими коштами в сумі 646 грн. 33 коп. та понесені судові витрати. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 06 вересня 2017 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики на суму 11000 гривень. На виконання умов договору позивач передав у власність відповідачу позику у готівковій формі в сумі 11000 гривень, свідченням чого є факт власноручного підписання відповідачем письмового договору позики, а відповідач, в свою чергу, зобов`язався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів у строк до 01 березня 2018 року. Однак, по закінченню зазначеного строку відповідач прийнятого на себе обов`язку повернути позику у вказаний строк не виконав. У зв`язку з цим, у нього, позивача, виникла необхідність звернутись за захистом порушених прав до суду. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, звернувся до суду з заявою, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задоволити, не заперечував проти постановлення заочного рішення у даній справі. (а.с. 24) Відповідач [PERSON] на розгляд справи не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не надав, хоча завчасно був повідомлений про час і дату розгляду справи в суді через повідомлення на офіційному веб-порталі судової влади України. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і дату судового розгляду і, від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідач не з`явився на судовий розгляд справи, про причини неявки суд не повідомив, хоча був завчасно повідомлений про час і дату розгляду справи в суді, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, а позивач не заперечував проти зачного розгляду справи, суд рахує за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 06 вересня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. Факт укладання Договору позики, в якому відображено його умови підтверджуються документально. (а.с.6) Відповідно до умов договору позики, відповідач отримав від позивача в якості позики грошові кошти в сумі 11 000 / одинадцять тисяч/ гривень. Відповідач зобов`язався повернути позику до 01 березня 2018 року. Договором позики розмір процентів не встановлено. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у визначений договором позики строк до 01 березня 2018 року суму позики позивачу не повернув, у зв"язку з чим , оригінал договору позики знаходиться у позивача [PERSON] . Згідно норм ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно норм ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільний кодекс України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У відповідності із ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно із ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону та договору позики, відповідачем не було повернуто борг, в строк до 01 березня 2018 року, то позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за договорами позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім цього, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем наведено розрахунок інфляційних втрат за весь час прострочення зобов"язання з повернення позики у сумі 1063 гривні 70 коп. ( а.с.8), а також 3% річних на суму боргу в розмірі 646 грн.33 коп. ( а.с.9), які відповідно до положень ч.2 ст.625 ЦК України підлягають стягненню з відповідача на його користь. Разом з тим, заявлена позивачем до стягнення пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов"язання у розмірі 3 646 гривень 36 коп. до стягнення не підлягає, оскільки така вимога не грунтується на нормах матеріального закону, які регулюють спірні правовідносини. Так, згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, яка визначає наслідки порушення договору позичальником, передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити позикодавцю грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Тобто, з наведених вимог закону випливає, що у випадку порушення позичальником грошового зобов"язання з повернення позики його цивільно-правова відповідальність встановлена у вигляді сплати кредитору грошової суми у відповідності зі ст.625 ЦК України. Нарахування неустойки здійснюється лише за порушення зобов"язання по договору позики з повернення речей, визначених родовими ознаками, відтак на правовідносини позики з повернення грошової суми, не поширюється. А тому, нарахування позивачем неустойки на прострочене зобов"язання з повернення грошової суми за договором позики свідчить про одночасне застосування за одне й те саме порушення -строків виконання грошового зобов`язання, двох видів цивільно-правової відповідальності. Це у свою чергу суперечить ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Крім цього, позивачем не наведено правового обгрунтування обчислення розміру неустойки виходячи з облікової ставки НБУ з посиланням на відповідні норми матеріального права, якими було б передбачено застосування такої ставки. А тому, суд прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог в цій частині, у зв"язку з чим, заявлена до стягнення пеня в сумі 3 646 грн.36 коп. до стягнення не підлягає. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 840 грн.. ( а.с.3), а також 1000 грн. витрат, пов"язаних з наданням правничої допомоги. (а.с.13) Враховуючи вище викладене, на підставі 526, 530, 1054 ЦК України,

Outcome: partial