Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

В червні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним вище позовом, відповідно до якого просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки всіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду та до досягнення дитиною повноліття. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем від яких вони мають спільну малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Фактичні шлюбні відносини між ними було припинено ще у 2014 році, малолітня дочка [PERSON] залишилася проживати разом із нею та повністю знаходиться на її утримані. Зазначає, що після припинення фактичних шлюбних відносин відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов"язків щодо їхньої спільної малолітньої дочки: перестав підтримувати з дочкою будь-які стосунки, не приймає ніякої участі у її вихованні, не цікавиться її життям та станом здоров"я, не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини. Вказала, що від знайомих їй стало відомо, що в травні 2020 року відповідач був затриманий поліцією у скоєнні особливо тяжкого злочину, передбаченого ст. 115 КК України, у зв"язку з чим відносно нього було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та в дійсний час він утримується в одному із слідчих ізоляторів на території Житомирської області. Тому вважає, що є всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , а також стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини. В судове засідання позивачка не з"явилася, 28.01.2021 року на адресу суду надіслала письмове клопотання про розгляд справи за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач на даний час утримується в Житомирській установі виконання покарань № 8. 25.01.2021 року адвокатом Горловою М.В. на адресу суду були направлені письмові заперечення [PERSON] проти позову [PERSON] . Згідно письмових пояснень [PERSON] судом встановлено, що він просить суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] до нього відмовити. Свої заперечення обґрунтовує тим, що після припинення фактичних шлюбних відносин з позивачкою він постійно, в міру можливості спілкувався з донькою, але у зв"язку з тим, що дитина проживає з позивачкою в Луганській області, а він проживав в Бердичівському районі, то таке спілкування не могло бути так часто, як він того хотів. Також він допомагав матеріально утримувати доньку, однак на даний час, коли він утримується в ЖУВП № 8 він не має можливості працевлаштуватися та в нього немає коштів, які б він міг сплачувати на утримання доньки. Вказав, що висунуте йому обвинувачення ніяким чином не стосується позивачки та доньки, тому не має бути підставою для позбавлення його батьківських прав. Зазначив, що позивачка до позовної заяви не додала жодного документу, який би свідчив про його свідоме нехтування його батьківськими обов"язками ( а.с. 45-50). Від представника третьої особи - надійшло письмове клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачка зареєстрована в м. Попасна Луганської області ( а.с. 5-6). Згідно копії повторного свідоцтва про народження сторони по справі є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] ( а.с.7). Відповідно до Акта обстеження житлово - побутових умов, депутатом Попаснянської міської ради Гурджиєвим А.О. 25.05.2020 року проведено обстеження житлово - побутових умов за адресою : [ADDRESS] де мешкає [PERSON] 1982 р.н. з донькою [PERSON] , 2013 р.н. ( а.с. 9). Як вбачається з характеристики, виданої старостою Романівського старостинського округу № 6 Райгородоцької сільської ради, [PERSON] в с. Романівка зареєстрований з 30.05.1997 року. Скарг на [PERSON] не зареєстровано. Згідно листа начальника служби у справах дітей Попаснянської районної державної адміністрації Луганської області від 12.02.2021 року, судом встановлено, що місце проживання матері [PERSON] не встановлено, дитина [PERSON] , 2013 р.н. в навчальних закладах Попаснянського району не навчається. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до висновку Бердичівської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування від 01.03.2021 року, Бердичівська районна державна адміністрація вважає недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] у зв"язку з відсутністю підстав для встановлення факту ухилення ним від виконання своїх обов"язків щодо виховання дитини [PERSON] . Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Як передбачено ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків , встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачкою в порушення вимог ст.ст. 12-13,76 ,81 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача і свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками по відношення до малолітньої дитини [PERSON] , 2013 р.н., тому позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої дочки [PERSON] , 2013 р.н. до задоволення не підлягають. Перебування відповідача в ЖУВП № 8 не свідчить про його свідоме ухилення від виконання ним батьківських обов"язків по відношенню до малолітньої дитини та не може слугувати безумовною підставою для позбавлення його батьківських прав. Як передбачено ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів ( ст. 182 СК України). Статтею 183 ч. 1 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За таких обставин, враховуючи обов"язок відповідача утримувати дитину до досягнення нею повноліття, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів слід задовольнити повністю незважаючи на те, що відповідач на даний час утримується в умовах слідчого ізолятора. Сплата аліментів у зазначеному розмірі здатна забезпечити необхідний життєвий процес та розвиток дитини. Відповідно до ст. 141 ЦПК України на відповідача покладаються судові витрати, які стягуються на користь держави відповідно до вимог Закону України " Про судовий збір" з позовної вимоги про стягнення аліментів, оскільки позивачка при зверненні до суду звільнена від сплати судового збору в даній частині позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: partial