Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

Публічне акціонерне товариство КБ ПриватБанк звернувся до суду з позовом, який в ході судового розгляду уточнив, до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON], про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № IFN0GA0000000014 від 08.04.2008 року [PERSON] отримав кредитні кошти у розмірі 276800,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 08.04.2018 року. Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. В забезпечення виконання зобов"язань за кредитним договором Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та відповідач [PERSON] 10.04.2008 року уклали договір іпотеки № IFN0GA0000000014, відповідно до якого відповідач [PERSON] передав під іпотеку нерухоме майно: будинок загальною площею 289,70 кв.м., житловою площею 150,20 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Ольги Кобилянської, №44, в с.Цуцилів, Надвірнянського району, Івано-Франківської області та належить відповідачу [PERSON] Крім того відповідно до статті 6 Закону України «Про іпотеку» іпотека за даним договором поширюється на земельну ділянку, яка розташована за адресою: вул. Ольги Кобилянської, №44, с.Цуцилів, Надвірнянського району, Івано-Франківської області, загальною площею 0,4623 га, надану для обслуговування будівель та ведення особистого підсобного господарства, яка також належить [PERSON] При цьому, позивач зазначає, що обумовлена сторонами по договору іпотеки від 10.04.2008 року ціна предмету іпотеки становить 357500,00 грн. У порушення умов кредитного договору [PERSON] зобов"язання не виконав, що призвело до заборгованості, яка станом на 18 січня 2016 року становить 1796412,54 грн., а тому банк змушений звернутися в суд з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, а також стягнення судових витрат по справі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені уточнені позовні вимоги підтримала. Просить позов задоволити, в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту № IFN0GA0000000014 від 08.04.2008 року у розмірі 357500, 00 (триста п"ятдесят сім тисяч п"ятсот гривень 00 копійок), з яких: заборгованість за кредитом - 244992,89 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом - 112507,11 грн., звернути стягнення на будинок загальною площею 289,70 кв.м, житловою площею 150,20 кв.м. та земельну ділянку загальною площею 0,4623 га, які розташовані за адресою: вул. О.Кобилянської,44, с.Цуцилів, Надвірнянського району, Івано-Франківської області шляхом продажу вказаного предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб"єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, та виселити відповідача [PERSON], третю особу [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предметі іпотеки), розташованому за адресою: вул. О.Кобилянської, 44, с.Цуцилів, Надвірнянського району, Івано-Франківської області, та стягнути з відповідача судові витрати. Представник відповідача та третьої особи - адвокат [PERSON]М судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, зазначивши, що рішенням Надвірнянського районного суду 2009 року з відповідачів [PERSON] та [PERSON] вже стягнуто заборгованість по кредитному договору, а тому в даному випадку позивач має право вимагати стягнення тільки 3% річних від простроченої суми відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки немає даних щодо виконання рішення суду. Окрім того термін дії договору сплив після направлення банком повідомлення про неналежне виконання кредитного зобов"язання і дострокове погашення кредиту. Вважає, що позивач не вправі заявляти вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки і тим більше про виселення третьої особи. Просить в позові відмовити. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Як зазначено у ст. 78 ЦПК України\~суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши надані\~письмові докази та розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог, суд достовірно встановив такі факти та відповідні їм правовідносини: Відповідно до укладеного договору № IFN0GA0000000014 від 08.04.2008 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 276800,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 08.04.2018 року.( а. с. 15-16) Факт виконання банком своїх договірних зобовязань за вищезазначеними кредитними договорами сторонами не оспорюються. У забезпечення виконання зобов"язання між позивачем та відповідачем [PERSON] 10.04.2008 року було укладено договір іпотеки № IFN0GA0000000014. Відповідно до договору іпотеки відповідач [PERSON] передав під іпотеку нерухоме майно: будинок загальною площею 289,70 кв.м, житловою площею 150,20 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Ольги Кобилянської, №44, с.Цуцилів, Надвірнянського району, Івано-Франківської області та належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Цуцилівською сільською радою на підставі рішення виконкому №64 від 13.07.2004 року та зареєстрованого в Івано-Франківському ОБТІ 21.07.2004 року, реєстраційний № 6695295; а також земельну ділянку, яка розташована за адресою: с.Цуцилів, Надвірнянського району, Івано-Франківської області, загальною площею 0,4623 га, надану для обслуговування будівель та ведення особистого підсобного господарства, яка належить [PERSON] на праві власності згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку ІV-ІФ № 013166, виданого Цуцилівською сільською радою 29.10.1995 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації Державних актів за №8. Сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 357500,00 грн. ( а. с. 20-22). Судом також встановлено, що в 2016 році [PERSON] звернувся в суд з позовом до Публячного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживача та про визнання недійсним кредитного договору і договору іпотеки. Ухвалою Надвірнянського районного суду від 29.05.2017 року позовну заяву [PERSON] до ПАТ КБ "ПриватБанк" про захист прав споживача та про визнання недійсним кредитного договору і договору іпотеки залишено без розгляду, в зв"язку з подачею позивачем заяви про залишення без розгляду. Таким чином, на теперішній час договір іпотеки від 10.04.2008 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (на даний час ПАТ КБ "ПриватБанк") та [PERSON] є дійсним з моменту його укладення та створює юридичні наслідки для його сторін. Також встановлено, що згідно рішення Надвірнянського районного суду від 27.10.2009 року задоволено позов ПАТ КБ "ПриватБанк" та стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь банку 261233,73 грн. заборгованості за кредитним договором. Стосовно доводів сторони відповідача про відсутність доказів, які б об"єктивно підтверджували розмір заборгованості за кредитом, слід зазначити, що до суду відповідач чи третя особа з даним клопотанням про витребування доказів не зверталася, а збирання доказів судом за власною ініціативою чинним цивільно-процесуальним законодавством не передбачено. Відповідач та третя особа мали можливість ознайомитись із наданим позивачем розрахунком заборгованості по кредиту та звірити його із здійсненими ними платежами. Проте будь-яких заперечень стосовно того, що ними сплачено більшу суму коштів на погашення заборгованості, суду не надходило. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Згідно Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). В зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка станом на 18 січня 2016 року становить 1796412,54 грн.,та складається з наступного: - 244992,89 грн. заборгованість за кредитом; - 451067,29 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; - 7259,11грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; - 1093093,25 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобов"язань за договором. Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості за наведеними кредитними договорами, відповідачем та третьою особою суду не представлено. Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцевітаку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Стаття 1049 ЦК України в свою чергу визначає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Також, слід зазначити, що статтями 525,526,527,530,625 ЦК України визначено що одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок; якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (стаття 33 Закону України «Про іпотеку»). Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає з підстав, визначених\~статтею 12 Закону України «Про іпотеку»,\~згідно якої в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 4.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов"язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співвставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавствасправедливість, добросовісність та розумність. Згідно пункту 18.13 Договору іпотеки сторони домовились, що звернення стягнення на придмет застави у випадках, передбачених п.п. 16.7.1,16.7.2, 16.9 цього договору здійснюється відповідно до чинного законодавства України та цього договору. Якщо іпотекодержатель, у випадку порушення іпотекодавцем умов кредитного договору набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки, він може використати таке право у випадках : - затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць ; або - перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на 10%, або - несплати іпотекодавцем більше однієї виплати , яка перевищує 5%суми кредиту, або - іншого істотного порушення умов кредитного договору. Згідно частини 6 статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої\~статтею 38 цього Кодексу; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Звертаючи стягнення на предмети іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною суб"єктом оціночної діяльності під час виконавчого провадження, суд стосовно початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку», зазначає що, сторони визначили відповідно до пункту 33.4 Договору іпотеки вартість предмета іпотеки 357500,00 гривень. Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2654цс16). Також суд виходить з правових позицій Верховного Суду України, викладених при розгляді справ № 6-2479цс15, № 6-61цс15, № 6-340цс15. Відповідно до частини 2 статі 43 Закону України початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки. Таким чином суд прийшов до висновку, що позивач вправі був звернутись до суду з даними позовними вимогами та у відповідності до умов кредитного договору, норм ст.590 ЦК України, ст. 12, 28 Закону України „Про іпотеку" звернути стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду в рахунок погашення заборгованості в розмірі визначену позивачем - 357500,00 грн. Щодо заявленої позивачем вимоги про виселення відповідача [PERSON], третю особу [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: вул. О.Кобилянської ,44, с.Цуцилів, Надвірнянського району, Івано-Франківської області слід зазначити наступне. Частиною першою\~статті 40 Закону України «Про іпотеку»\~передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР\~після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок, який знаходиться по вул. Ольги Кобилянської, №44, с.Цуцилів, Надвірнянського району, Івано-Франківської області та який є предметом договору іпотеки, належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Цуцилівською сільською радою на підставі рішення виконкому №64 від 13.07.2004 року та зареєстрованого в Івано-Франківському ОБТІ 21.07.2004 року, реєстраційний № 6695295. Вище зазначений житловий будинок придбаний відповідачем [PERSON] не за рахунок отриманого кредиту, оскільки право власності на даний будинок зареєстровано відповідачем [PERSON] набагато раніше за час отримання кредиту. Банк направив [PERSON] та [PERSON] повідомлення про невиконання умов кредитного договору та зазначив, що у випадку невиконання або неналежного виконання порушеного зобов"язання має право продати предмет іпотеки і попередив про наявність підстав для виселення всіх мешканців. Таким чином кредитор виконав вимоги Закону України «Про іпотеку» (ст. 40) та ст. 109 ЖК України щодо попередження іпотекодавця про наступне виселення. В той же час, житловий будинок, який переданий в іпотеку, є забезпеченням кредитного зобов'язання, але набутий у власність іпотекодавцем не на кредитні кошти. У зв'язку з цим, особам, які підлягають виселенню з житлового приміщення, що є предметом забезпечення за кредитним договором, але придбане не на кредитні кошти, у відповідності до приписів ч. 2 ст. 109 ЖК України, одночасно повинно надаватися інше постійне житло. Про наявність такого постійного житла відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України має зазначити позивач у позовній заяві із зазначенням адреси, або у ході надання доказів під час судового розгляду. Позивач не надав належних та допустимих доказів тому, що має можливість надати житло для постійного проживання відповідача та членів його сім"ї. Саме такого змісту висновок зазначений у постановах Верховного Суду України у справах від 18 березня 2015р. у справі № 6-39цс15 та від 14 грудня 2016р. № 6-1141цс16. Разом з тим, відмова у задоволенні даного позову не позбавляє права позивача звернутися до суду з новим позовом із зазначенням адреси постійного житла та з наданням відповідних доказів. Таким чином, зваживши у сукупності надані Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк» докази по справі, суд приходить до висновку, що боржник не виконує взятих на себе зобов'язань, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача також слід стягнути судові витрати по справі, повязані зі сплатою судового збору згідно поданих квитанцій. На підставі ст.ст.16,526,530,590,591,598,599,629,1050,1054 ЦК України, ст. ст. 6,12, 33,35,39,40,41,43 Закону України «Про іпотеку», суд

Outcome: partial