Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

У червні 2015 року позивач звернулась в суд із позовом, яким після уточнення вимог, просила надати їй дозвіл , на виїзд неповнолітньої [PERSON], [INFO] за кордон, а саме до Республіки Білорусь, без дозволу ( згоди) та супроводу батька [PERSON] до досягнення нею 16 років, а саме на чотири роки, тобто до [INFO]; надати їй, дозвіл , без згоди батька , [PERSON], оформлювати документи для виїзду неповнолітньої [PERSON], [INFO] за кордон, а саме до Республіки Білорусь, без дозволу ( згоди) та супроводу батька [PERSON] до досягнення нею 16 років, а саме на чотири роки, тобто до [INFO]; стягнути із відповідача на її користь понесені судові витрати. Вимоги мотивувала тим, що 06 червня 2006 року між нею та відповідачем розірвано шлюб, від якого виховує доньку [PERSON], [INFO]. Відповідач жодної участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, її життям та здоров"ям не цікавиться, не підтримує дитину ні морально, ні матеріально. На сьогоднішній день, вона вже майже 10 років перебуває у цивільному шлюбі з іншим чоловіком, який фактично виховує та забезпечує доньку, якого вона сприймає як рідного батька. З чоловіком працюють та тимчасово проживають на території республіки Білорусь у місті Турові, має постійну та добре оплачувану роботу, при якій їм надають житло. Оскільки донька є малолітньою, її виїзд за кордон потребує дозволу батька, в зв"язку з чим і просить її заяву задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити та не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач до суду не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлявся, заперечень на позов чи заяв на відкладення з поважних причин до суду не подав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає необхідним задовольнити позов, з наступних підстав. Встановлено, що сторони в справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який 06.06.2006 року розірвано ( а.с. 6). Від шлюбу народилась донька- [PERSON], [INFO] ( а.с. 7), яка проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні і вихованні. Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків ( усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. У ст. 141 СК України визначена рівність прав і обовязків батьків відносно дитини. Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах знаходиться на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця мешкання, право вільно покинути територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.ст. 11-12 цього ж закону кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів дитини. Згідно п. 7 статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Крім цього, відповідно до п. 8 статті 7 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сімї. У відповідності до ч. 2 ст.150 Сімейного кодексу України, обовязок батьків піклуватися про здоров"я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до п.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України», та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 22.01.1995 р. № 57, передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно п. 18 «Правил оформлення видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених Постановою КМУ від 24.03.2004 року № 380 оформлення проїзного документу здійснюється на підставі згоди батьків, а у разі, коли вони не перебувають в шлюбі між собою за наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлений на підставі рішення суду. Отже, позивач вправі звернутися в суд із позовом про надання дозволу на виїзд неповнолітньої за кордон, так як батько не надав такої згоди в добровільному порядку, а суд, оцінивши обставини справи, надати дозвіл на такий виїзд. Ст. 3 «Конвенції про права дитини», прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як вбачається із трудового договору №7 від 29 квітня 2015 року, укладеного між Селянським господарством Шруба М.Г. Республіки Білорусь, в особі голови господарства Шруба Михайла Григоровича ( з однієї сторони ) та громадянином України [PERSON] ( працівник ) фірма зобов"язалась використовувати працівника у відповідності із договором на роботах в якості повара, працівник приймається на роботу з 29 квітня 2015 року. Крім того, в наданій копії трудової книжки виданої на ім"я [PERSON], [INFO], на її 7 сторінці міститься запис №7 про те, що 01.09.2015 року прийнята на роботу до Селянського господарства Шруба М.Г. Республіки Білорусь по договору в якості повара - наказ №84с від 01.09.2015 року. На адресу відповідача [PERSON] по [ADDRESS] позивачем [PERSON] 09 червня 2015 року та 10 вересня 2015 року поштою направлялись листи-прохання щодо мирного вирішення питання про виїзд до Республіки Білорусь їх дитини [PERSON], [INFO]. Проте, відповідач ніяким чином на вказані листи не відреагував, питання добровільно не вирішив. Таким чином, оскільки відповідачем не надано письмової згоди щодо виїзду його доньки за кордон та враховуючи інтереси неповнолітньої [PERSON], [INFO], суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 487,20 грн. - судового збору. На підставі ст.ст. 141, 150 СК України, Закону України " Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України",

Outcome: approved