Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 14.06.2011 року у розмірі 85828, 69 гривень, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1600, 00 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача посилався на те, що [PERSON] з метою отримання банківських послуг підписав заяву № б/н від 14.06.2011 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 15000, 00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Представник позивача вказує, що у відповідності до п.п.2.1.1.2.3,2.1.1.2.4. Договору відповідач надав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. ПАТ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту, а відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками а також іншими витратами, відповідно до Умов договору у зв'язку з чим відповідач станом на 22.11.2016 року має заборгованість - 85828, 69 гривень, яка складається з наступного: 12 569, 65 гривень - заборгованість за кредитом; 65873, 23 гривень - заборгованість про процентах за користування кредитом; 2822, 54 гривень - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та Правил надання банківських послуг: 500, 00 гривень - штраф ( фіксована частина); - 4063, 27 гривень - штраф ( процентна складова). Оскільки відповідач умови кредитного договору не виконує, заборгованість не сплачує, представник ПАТ КБ «ПриватБанку» вимушений звернутися з даним позовом до суду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримувала з підстав викладених у позовній заяві, просила суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні заперечуючи проти задоволення позову вказував, що кредитного договору на який посилається позивач не існує, оскільки він не підписував кредитного договору 14.06.2011 року, а підписував лише заяву про надання зарплатної картки. Відповідач зазначав, що при отриманні зарплатної картки йому було запропоновано отримати і кредитну картку, однак він відмовився і до 2013 року взагалі не знав, що таке кредитна картка. У 2013 році він дійсно отримав кретину картку, однак жодного разу гроші з кредитної картки не знімав, а 18.12.2013 року йому зателефонували з ПриватБанку та повідомили, що нібито з його кредитної картки без його відома знято грошові кошти у розмірі - 14560, 00 гривень. Відповідач вказує, що одразу звернувся до служби безпеки позивача, яка встановила, що кошти знімалися зі серверу у Чернігівській області, а одразу через п'ятнадцять хвилин були отримані у банкоматі у м. Київ. Відповідач вважає, що ці дії не міг здійснити сторонній чоловік, а лише той шахрай, хто мав спільників у ПриватБанку. У той же день він звернувся до поліції, була порушена кримінальна справа № 12013170470008642 по якій він був визнаний потерпілим. Оскільки відповідач не взяв від Позивача жодної копійки, тому віддавати цей борг не зобов'язаний. Просить відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають , виходячи з наступного. [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку чим підписав заяву № б/н від 14.06.2011 року. Відповідно до заяви підписаної [PERSON] відповідач дав згоду на отримання зарплатної картки та платіжної картки Кредитка «Універсальна». Таким чином, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», затвердженим наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві, Копією Витягу з «Умов та Правил надання банківських послуг» та витягом з «Тарифів банку». З цих підстав, суд приходить до висновку, що документами наданими до справи підтверджено, що між сторонами укладено договір № б/н від 14.06.2011 року, відповідно до якого, банк надав позичальнику [PERSON] кредит у розмірі 15 000, 00 гривень, зі встановленим кредитним лімітом на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі встановленому «Тарифами банку», що діють дату нарахування та викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, з розрахунку 360 календарних днів на рік. Розмір щомісячних платежів 7% від заборгованості, однак не менше 50,00 грн. та не більше залишку заборгованості. Строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, який слідує за звітнім. Сторонами було визначено, що засобами доступу до картрахунку є кредитна картка Клієнта та фінансовий телефон клієнта, який проходить верифікацію з підтвердженням відповідно до п.1.1.1.16 Договору. За допомогою встановлених засобів доступу до карткового рахунку, відповідачу надано можливість здійснювати дистанційне обслуговування ( п.1.1.1.25 Договору - комплекс інформаційних послуг порахункам клієнта та здійснення операцій порахунку на підставі дистанційних розпоряджень клієнта). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України уразі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Положеннями ч.1ст. 1068 ЦК України визначено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. З наданої до суду виписки по картрахунку [PERSON] вбачається, що у даній Банком виписці основною карткою клієнта [PERSON] вказана картка за № [NUMBER], у виписці відображено період з 01.01.1999 року по 29.05.2017 року, як підтвердили сторони в судовому засіданні саме ця картка була зарплатною карткою клієнта. Згідно з даною випискою з картки відповідача [PERSON] за [NUMBER] , були зняті грошові кошти шляхом переводу на картку Приватбанку через Приват24 у таких сумах: 18.12.2013 року - 7000,00 гривень, сума комісії -279,92 гривень; 18.12.2013 року - 7000,00 гривень, сума комісії - 280,00 гривень. Банківська система проінформувала відповідача [PERSON] про проведені транзакції, і отримавши 18.12.2013 р. заяву [PERSON] стосовно того, що сам клієнт Банку [PERSON] такі операції не здійснював, а грошові кошти були перераховані шахрайським шляхом, позивач ПАТ КБ "Приватбанк" заблокував вказану картку. З приводу заволодіння невстановленою особою грошовими коштами [PERSON] звернувся з відповідною заявою до Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, в якій зазначив, що 18.12.2013 року невстановлена особа здійснила платіж з його банківського рахунку. Згідно з витягом з кримінального провадження № 12013170470008642, вбачається, що 20.12.2013 року в ЄДР за правовою кваліфікацією (КК України 2001) ст.190 ч.1 внесено дані, потерпілий - [PERSON] Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 21 січня 2016 року, прийнятої начальником слідчого відділу Малиновського відділу поліції в місті Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області майором поліції Кіріченко А.В., за результатами розгляду матеріалів кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013170470008642 від 21 грудня 2013 року за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, 20.12.2013 року до чергової частини Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області надійшла заява від гр-на [PERSON] про те, що 18.12.2013 року невстановлена особа здійснила платіж з його банківського рахунку (ЖЄО № 20645 від 20.12.2013 р.) 21.12.2013 року за даним фактом слідчим відділом Малиновського відділу поліції в м. Одесі Головного Управління Національної поліції в Одеській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, зареєстрованому у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 12013170470008642 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.190 КК України. З постанови вбачається, що за версією поліції в ході досудового розслідування виконанні всі необхідні та можливі слідчі ( розшукові) дії спрямовані на зазначених потерпілим у заяві про вчинення кримінального правопорушення обставин, однак отримати будь-яке їх підтвердження не надалося можливим, що унеможливлює обґрунтовано та достовірно стверджувати про вчинення невстановленими особами умисних дій спрямованих на заволодіння грошима потерпілого, шахрайськими діями, шляхом незаконних операцій з використанням електроно - обчислюваної техніки. Представник позивача в судовому засіданні вказувала, що до моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач. Списання коштів з картки [PERSON] стало можливим лише тому, що відповідач передав невідомій особі інформацію щодо CVV коду. У зв'язку з чим, вважає, що [PERSON] належним чином свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, а тому позовні вимог банку є обґрунтованими. Суд не погоджуючись з правовою позицією сторони позивача зазначає, що згідно з п. п. 6.7, 6.8 Положення "Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням", затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, відповідно до яких емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН- коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Положеннями п. 2.1.7.3 Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ "ПриватБанк", що затверджені наказом від 23 серпня 2006 року № С-169 голови Правління ПАТ КБ"ПриватБанк" визначено, що у випадку, якщо держатель дає згоду на проведення операцій з картами чи нанесеними на них даними поза полем його зору, він несе повну відповідальність за їх можливе шахрайське використання в подальшому. Банк не несе відповідальності за операції, що супроводжуються вірним введенням ПІН-кода чи нанесеними на карті даними. Держатель несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією включаючи операції, що супроводжуються правильним вводом нанесених на карті даних, до моменту письмової заяви держателя про блокування коштів на картрахунку і за всі операції, що не супроводжувалися авторизацією до моменту постановки карти в СТОП-ЛИСТ Платіжної системи. (п. 2.1.7.4 вищезазначених Умов та правил). Положеннями п. 8.3 Умов та правил надання банківських послуг, що затверджені наказом голови Правління ПАТ КБ "ПриватБанк" від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 зазначено, що у випадку, якщо держатель дає згоду на проведення операцій з картами чи нанесеними на них даними поза поля його зору, він несе відповідальність за їх можливе шахрайське використання в подальшому. Банк не несе відповідальності за операції, що супроводжуються правильним введенням ПІН-кода. Таким чином, встановленню підлягають обставини які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Положеннями ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази надаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною 6 ст. 76 ЦПК України закріплено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положення ст. 76 ЦПК України були судом роз'яснені сторонам, проте представником позивача не надано жодних доказів на підтвердження своїх посилань та того, що відповідач [PERSON] своїми діями сприяв здійсненню несанкціонованих транзакцій іншими особами, як і не надав жодних доказів на підтвердження того, яким чином вказані транзакції було здійснено (з використанням електронного платіжного засобу та правильно введеним ПІН кодом, тобто за умови електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу, або без їх використання). Також суд вважає посилання представника позивача про те, що відповідальність за операції, що проводились несе тільки клієнт, також необґрунтованими, оскільки, як вже зазначалось відповідно до п.п. 6.7, 6.8 Положення "Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням", затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, відповідно до яких емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. У даному випадку, відповідачем одразу було повідомлено банк про зняті з його картки кошти. Вказаний факт також не спростовується позивачем жодним доказом, а навпаки підтверджується письмовими документами наданими суду представником позивача, зокрема, висновком направлення «Служби безпеки» про результати проведення перевірки за заявою клієнта [PERSON] від 25.12.2013 N ZAKL-2013/1-7103260. Як вбачається з висновку «Служби безпеки» про результати проведення перевірки за заявою клієнта [PERSON] від 25.12.2013 N ZAKL-2013/1-7103260, перевіркою встановлено, що 18.12.2013 р. приблизно о 09:20 [PERSON] спробував увійти через ПК в Приват24 зі свого робочого комп'ютера, однак при введенні постійного пароля для входу в платіжну систему пароль не приймався і знову з'являлося вікно для введення постійного пароля. Після чого, приблизно о 09:32 на мобільний телефон [NUMBER] клієнта [PERSON] надійшов дзвінок з номера «3700» від невідомого чоловіка, який представився співробітником банку, який повідомив, що з картки клієнта шахраї намагаються зняти кошти і для скасування платежів йому необхідно ввести в спливаючі вікна динамічні паролі, які надійшли на його мобільний телефон. Клієнт [PERSON] виконав рекомендовані операції і ввів в спливаючі вікна паролі в входу і паролі платежів, які надійшли СМС- повідомленнями на його мобільний телефон. Приблизно о 10:27 того ж дня на мобільний телефон клієнта [PERSON] знову надійшов дзвінок від співробітниці операційного центру, яка цікавилася чи проводив клієнт перекази в Приват24. [PERSON] відповів, що кілька разів намагався увійти в Приват24, проте спроби були невдалі і перекази зі своєї карти не проводив. Після чого карта співробітником була заблокована. Повторні спроби увійти в ПК Приват24 для перевірки стану картрахунку, виявилися невдалими. Прибувши у відділення банку клієнт [PERSON] з банківського комп'ютера безперешкодно увійшов до свого облікового запису і виявив, що з його карти проведено два платежів по 7000,00 грн. кожен, від проведення даних операцій клієнт відмовляється. Відпрацювання одержувача грошових коштів показала, що карта для виплат № [NUMBER] випущена 16.12.2013р. відділенням Київське, Столичної філії (К55С) клієнту [PERSON] (ІПН [NUMBER]), [INFO].н., зареєстрований за адресою: Донецька обл., м Краматорськ, [ADDRESS]. Відповідно до виписки по картковому рахунком [NUMBER] клієнта [PERSON] 18.10.2013р. в період з 9:34:33 до 9:34:35 на карту надійшли грошові кошти на загальну суму 14000, 00грн. з карти [NUMBER] клієнта [PERSON], через Приват24 і в 9:45:02 того ж дня кошти були переведені в готівку через банкомат САКІ 1535, розташованого за адресою: м Київ, вул. Срібнокольська, 20-Б. Оглядом матеріалів відео спостереження банкомату САКІ 1535 за операціями з картою [NUMBER] клієнта [PERSON] від 18.12.2013р. встановлено, що грошові кошти з карти переводилися в готівку третьою особою, ідентифікувати яку не виявилося можливим. При проведенні перевірки по встановленню причетності до несанкціонованого списання коштів з картки клієнта [PERSON], клієнт [PERSON] від зустрічей зі співробітниками банку ухиляється, за адресою реєстрації не проживає, телефони клієнта відключені. Додатковою перевіркою встановлено, що карту для виплат № [NUMBER] клієнт [PERSON] оформляв з метою передачі в користування третій особі. При оформленні платіжної картки [PERSON] надав мобільний номер [NUMBER], який належить невстановленій особі з метою одержання віддаленого доступу до використання картрахунку. Карта [NUMBER] була активована 16.12.2013 р., через банкомат CAK 53098, а також проставлена ознака фінансового телефону [NUMBER] третьою особою. 16.12.2013р. логін [NUMBER] акаунта клієнта [PERSON] в ПК Приват24 змінений на номер [NUMBER] і 18.12.2013р. вхід в акаунт зафіксований з IP [INFO] (netname: [INFO], address: [ADDRESS]) з метою перевірки надходження грошових коштів на карту. Таким чином, перекази грошових коштів з карти [NUMBER] клієнта [PERSON] від 18.12.2013г. були проведені в акаунті [NUMBER] ПК Приват24 клієнта невстановленою особою, яка одержала несанкціонований доступ до паролів входу і паролів платежів на ПК клієнта за допомогою шкідливих вірусних програм. Згідно з правовою позицією висловленою Верховним Судом України по справі № 6-71цс15, відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення "Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням", затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя. Всупереч вищенаведеним нормам, ПАТ КБ "ПриватБанк" не надало жодних доказів на підтвердження доводів викладених у позовній заяві про наявність підстав для задоволення позову. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 14.06.2011 у розмірі 85 828 гривень 69 копійок слід відмовити. У поданій відповідачем заяві, міститься посилання на сплив позовної давності, отже зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач, зробив заяву про застосування позовної давності до позовних вимог заявлених до нього ПАТ КБ «ПриватБанком». За ст.267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Розглянувши правомірність застосування правил ст. 267 ЦК України, суд дійшов наступних висновків. Згідно з п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленої до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Тому враховуючи, що стороною позивача не доведено порушення прав КБ ПАТ «ПриватБанку» з боку [PERSON] і як наслідок позовні вимоги недоведені, суд відмовляє в їх задоволенні на загальних підставах, незалежно від спливу строку позовної давності. Одночасно, суд вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до статті 261 ЦК України початком строку перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася про порушення свого права. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому норма ч.1 ст.261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи, про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Зі змісту позовної заяви, з доказів наданих суду випливає, що ПАТ КБ «ПриватБанк» дізнався про знятті грошових коштів з карткового рахунку клієнта [PERSON] ще 18.12.2013 року на підставі заяви самого [PERSON], який категорично заперечував свою причетність до зняття готівки з кредитної картки та ініціював досудове розслідування поданому факту, з цього ж дня кредитна карта клієнта була заблокована. Таким чином, позивач дізнався про порушення своїх прав саме 18.12.2013 року, а позовна заява подана до суду 09.02.2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Відповідно до частини 9 статі 158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 16, 526, 530, 543, 549-552, 610, 1054, 1050 Цивільного кодексу України, та

Outcome: dismissed