Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

В поданій позовній заяві позивачка [PERSON] зазначила, що 14.02.1999 року уклала шлюб з [PERSON], який було розірвано 09.01.2008 року. За час перебування в шлюбі з [PERSON] придбали житловий будинок, що розташований по [ADDRESS], який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] Ствердила, що вказане будинковолодіння є спільною сумісною власністю її та її колишнього чоловіка [PERSON], а тому просить поділити спільне майно колишнього подружжя, а саме: житловий будинок, що розташований за вказаною адресою, та визнати за нею в порядку поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності, право власності на 1/2 частину даного житлового будинку. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги із зазначених підстав підтримала повністю, просить їх задовольнити та повернути їй частину зайво сплаченого судового збору. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Не заперечувала того, що житловий будинок, що розташований по [ADDRESS], був придбаний [PERSON] та [PERSON] в 2005 році та право власності на який було зареєстровано за [PERSON], з 2007 року позивач в ньому не проживає та не брала участі в обслуговуванні даного будинку, в 2008 році шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано та рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 01.12.2009 року визнано [PERSON] такою, що втратила право користування житлом. Доповнила, що [PERSON] з 2007 року жодним чином не відновлювала права на користування спірним майном. Подала заяву відповідача [PERSON] про застосування позовної давності, а тому з цих підстав просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Заслухавши учасників процесу, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 14.02.1999 року по 09.01.2008 року, за період якого за сумісні кошти придбали житловий будинок, що розташований по [ADDRESS]. Право власності на вказаний будинок було зареєстровано на відповідача, що підтверджується витягом з погосподарської книги № 3 за 2016 рік Великоглушанської сільської ради Любешівського району № 2698 від 18.11.2016 року та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На теперішній час у позивача з відповідачем склались неприязні взаємовідносини, відповідач не визнає право власності позивача на частину будинку, у зв"язку з чим позивач звернулась до суду за захистом своїх прав, шляхом визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку, придбаного ними в період перебування в шлюбі. Відповідачем по справі подано заяву про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог, зазначаючи, що з 2007 року позивач в житловому будинку не проживає та не брала участі в його обслуговуванні, рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 01.12.2009 року визнано [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, та з 2007 року по даний час жодним чином не відновлювала права на користування спірним майном. Відповідно до вимог ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строкупочинається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно зі ст. 261 ЦК України перебіг позовної давностіпочинається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до вимог ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). Тобто визначальними для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу є саме момент, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. Як було встановлено в суді позивач лише на початку 2017 року дізналась про оспорювання відповідачем її права на частину будинку у зв"язку з бажанням оформити її на їх дочок [PERSON] та [PERSON]. І лише в суді відповідач подав заяву про застосування позовної давності, хоча в суді визнав право позивача на частину будинку, не заперечив, що питання його поділу бувши подружжям не вирішувалось. Покликання відповідача як на підставу для застосування позовної давності наступні обставини: її добровільне виселення з будинку у 2007 році, розірвання шлюбу у 2008 році, заочне рішення Любешівського районного суду від 01.12.2009 року про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, добровільний поділ спільного майна подружжя у 2007 році на думку суду не можуть слугувати належними доказами для застосування позовної давності у вирішенні даного спору. Під час розгляду справи судом беззаперечно встановлено, що позивачка у 2007 році вибула зі згоди відповідача разом з дітьми на постійне проживання в інший населений пункт у зв"язку із створенням нової сім"ї та народженням дитини, з собою взяла свої речі, предмети повсякденного вжитку, зняття з реєстрації в судовому порядку не оспорювала, оскільки не вважала це порушення права власності на спільне майно подружжя, поділ спільного майна не проводився. При дослідженні матеріалів цивільної справи № 2-350/09 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зв"язку з переїздом на інше постійне місце проживання, встановлено, що [PERSON] під час звернення до суду та під час розгляду справи в суді з метою заволодіння частиною майна колишньої дружини [PERSON] приховав правовий статус будинку [ADDRESS] як спільного майна подружжя. Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом № 11, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, застосування судом за заявою відповідача позовної давності за обставин, на які він вказує у заяві про застосування позовної давності від 27.04.2017 року на думку суду грубо порушить право [PERSON] на мирне володіння своїм майном, гарантоване ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином, [PERSON] строк позовної давності для звернення до суду з позовною заявою не пропущений. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція спільної сумісної власності, що звільняє кожного з подружжя від обов"язку доводити право спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки за законом воно вважається таким, що належить подружжю. Відповідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи наведене, будинок з господарським та побутовими будівлями і спорудами по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] як майно, набуте під час шлюбу. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно з роз"ясненнями в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. В силу ст. 355, ч. 3 ст. 372 ЦК України після поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності припиняється, об'єкт належить сторонам вже на праві спільної часткової власності. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. За таких обставин, суд приходить до висновку, що слід задовольнити позовну заяву, поділити спільне майно колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON], а саме: житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину даного житлового будинку. Суд не вирішує питання виділу часток в натурі, оскільки позивач під час розгляду справи з такою вимогою не зверталась. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача. Також позивачу відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України „Про судовий збір" необхідно повернути частину зайво сплаченого судового збору у розмірі 496,84 гривень, який був сплачений нею 14.03.2017 року згідно квитанції № 0.0.724562572.1.

Outcome: approved