Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що з 19.01.1981 року по 18.10.2013 року працював у вугільній промисловості, останній час на шахті «Шахтоуправління «Суходільське-Східне» ПАТ "Краснодонвугілля", стаж в шкідливих умовах праці - 32 р. Згідно медичного висновку було встановлено, що позивач отримав професійне захворювання. Висновком МСЕК від 10.07.2009 року позивачу було встановлено 20 % втрати професійної працездатності по професійному захворюванню з 01.05.2009 року безстроково. Внаслідок хвороби позивач кожного дня зазнає біль у грудях, ускладнення дихання, часто лікується, на що витрачає значний час, з'явилось почуття страху за своє подальше життя та здоров'я. Моральну шкоду, завдану позивачу внаслідок пошкодження здоров'я, у зв'язку з професійним захворюванням, він оцінює у 20 000 грн. Згодом уточнивши позов, позивач зазначив, що доказами завдання йому відповідачем моральної шкоди є те, що позивач втратив працездатність, часто обстежується та лікується, змушений додавати додаткових зусиль для організації свого життя, тому його нормальні жіттєві стосунки порушено. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги [PERSON], просила їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ "Краснодонвугілля" за довіреністю Решетніков І.В. у судовому засіданні не визнав позовні вимоги позивача, просив відмовити у їх задоволенні, зазначив, що позивачем не надано доказів у підтвердження факту завдання йому моральної шкоди та пропущено строк для звернення до суду з цим позовом, передбачений ст. 233 Кодексу законів про працю України. Представник третьої особи - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Краснодоні Луганської області за довіреністю Гребенар О.В. у судовому засіданні просив розглянути справу на розсуд суду. Суд, вислухавши сторони, третю особу, всебічно, повно та об'єктивно розглянувши наявні матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 19.01.1981 року по 18.10.2013 року перебував у трудових відносинах з ПАТ "Краснодонвугілля", що підтверджується його трудовою книжкою (а.с. 4-6). Останнім місцем його роботи було «Шахтоуправління «Суходільське-Східне». Звільнений був за п. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України). Згідно з актом розслідування хронічного професійного захворювання від 04.04.2005 року № 6, складеним відповідною комісією, професійне захворювання (сілікоз) у [PERSON] було встановлене 21.01.2005 року та виникло внаслідок порушення правил техніки безпеки гагієни праці, запиленості повітря робочої зони, загазованості повітря робочої зони шкідливими речовинами, підвищених та знижених температур, рівня шуму, рівня загальної та локальної вібрації, рівня інфразвукового коливання, рівня електромагнитного випромінювання, рівня барометричного тиску, рівня вологості та рухомості повітря, рівня іонизуючого випромінювання, контакту з джерелами інфекційниих захворювань; діагноз профзахворювання установлений з обрахуванням сумарного пилового стажу з 1981 року по теперішній час в професії прохідник (п. 16, 17) (а.с. 9). Згідно з виписками з історії хвороби та епікрізами, наявними у справі, позивач, починаючи з 2005 року, періодично перебував на лікуванні та обстеженні у медичних закладах з діагнозом: сілікоз І ст., (І/І, S/S), повільний розвиток ХОЗЛ ІІ ст. ЛН-І ст. хронічне легеневе серце, стадія компенсації, СН-І, захворювання професійне, а також, з низкою супутніх діагнозів (а.с. 7, 10-13). Вперше втрату професійної працездатності позивачеві було встановлено ЛОКП у 2005 році, що вбачається з вищенаведеної медичної документації, акту розслідування хронічного професійного захворювання від 04.04.2005 року та не заперечувалося сторонами. У результаті повторного огляду Медико-соціальною експертною комісією (надалі - МСЕК) 01.07.2009 року позивачу було встановлено 20 % втрати професійної працездатності з 01.05.2009 року безстроково, що підтверджується довідкою серії 2-20 СУ № 041476 (а.с. 8). У якості прикладу позивач також додав до справи копії рішень Калінського районного суду м. Горлівка Донецької обл. від 26.03.2013 року, апеляційного суду Луганської обл. від 22.10.2013 року та ухвали апеляційного суду Донецької обл. від 22.04.2013 року (а.с. 14-18). Порядок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, врегульований низкою норм законодавства України, що діяло на момент виникнення спірних правовідносин. Так, згідно з ч. 1 - 4 ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. В силу ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За п. п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.1995 року, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Обґрунтовуючи вимоги про наявність факту спричинення та розміру компенсації моральної шкоди, позивач зазначив, що заподіяна йому моральна шкода полягає у стражданнях, які він відчуває через порушення його нормальних життєвих зв'язків, постійного відчуття болю у грудях, ускладнення дихання, періодичне лікування, на що витрачає значний час і тому його нормальні життєві стосунки порушено, змушений додавати додаткових зусиль для організації свого життя, з'явилось почуття страху за своє подальше життя та здоров'я. Судом встановлено, що у зв'язку професійним захворюванням, яке позивач отримав на виробництві, йому дійсно завдано моральну шкоду, у зв'язку з чим він звернувся в суд за захистом своїх порушених прав, свобод та інтересів шляхом стягнення моральної шкоди з роботодавця - ПАТ "Краснодонвугілля". Однак, пунктом 3 ст. 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності" в редакції закону, яка діяла на момент встановлення позивачу вперше втрати працездатності (2005 рік), було передбачено відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань України. Згідно п.п. "є" п.1 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) передбачено надання Фондом соціального страхування від нещасних випадків у встановленому законодавством порядку соціальних послуг і виплат, у тому числі, відшкодування моральної шкоди при наявності факту її заподіяння потерпілому. Пунктом 27 ст. 77 Закону України від 20.12.2005 р. "Про державний бюджет України на 2006 рік" та п. 22 ст. 71 Закону України "Про державний бюджет України на 2007 рік" зупинено дію абзацу 4 ст.1, підпункту "є" п.1 ч.1 ст.21, ч.3 ст.28 та ч. 3 ст. 34 Закону України від 23.09.1999 р. "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності", якими обов'язок відшкодування моральної шкоди покладено на Відділення Фонду. Крім того, Законом України від 23.02.2007 р. №717-У "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", що набрав чинності 30.03.2007 р., виключено частину третю ст. 34 Закону №1105 -ХІУ, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Саме з цього часу, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування, яке вони мали відповідно до положень первинної редакції цього Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності". Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 р. у справі №1-32/2008 зазначені зміни до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 1167 ЦК України, ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Таким чином, потерпілі мають право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування, якщо стійку втрату працездатності у зв'язку з травмою на виробництві або професійним захворюванням вперше встановлено у період з 1 квітня 2001 р. по 31 грудня 2005 року, тобто, під час дії законодавчих актів, які надавали потерпілим таке право. У даному випадку встановлення втрати працездатності позивачеві вперше мало місце у 2005 році, тобто, під час дії законодавчих актів, які надавали потерпілим право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування. Однак, у результаті повторного огляду МСЕК 01.07.2009 року позивачу було встановлено 20 % втрати професійної працездатності з 01.05.2009 року безстроково, тобто, під час дії законодавчих актів, які надавали потерпілим право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця), на якого ст.153 КзпПУ покладено обов'язок створення безпечних і нешкідливих умов праці. У процесі розгляду справи встановлено, що відповідач ПАТ "Краснодонвугілля" не забезпечив працівнику [PERSON] безпечних умов праці, порушивши правила техніки безпеки, гігієну праці, а також, виконавши протипилові заходи не у повному обсязі, внаслідок чого позивач отримав професійне захворювання. Дані обставини підтверджуються актом розслідування хронічного професійного захворювання від 04.04.2005 року № 6. Для виникнення у працівника права на відшкодування работодавцем моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання, є обов'язковою наявність наступних умов: факту порушення роботодавцем законних прав працівника; виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; наявність причинного зв'язку між попередніми умовами. Судом встановлено, що професійне захворювання позивач отримав на виробництві і при цьому мала місце протиправність дій відповідача, пов'язаних з порушенням норм діючого законодавства щодо охорони та безпеки праці, що підтверджується наведеними по справі письмовими доказами. Належних та допустимих доказів спростування своєї вини в порядку ст. ст. 57-60 Цивільного процесуального кодексу України відповідач суду не надав. Із зазначених підстав суд не сприймає до уваги доводи представника відповідача про те, що позивачем не надано доказів у підтвердження факту завдання йому моральної шкоди, адже вони спростовуються наявними у справі доказами. Також не заслуговує на уваги твердження представника відповідача про те, що позивачем пропущено строк для звернення до суду з цим позовом, передбачений ст. 233 КЗпП України, адже, у данному випадку підлягають застосуванню не положення ст. 233 КЗпП України, а правила п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України, відповідно до якої на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю позовна давність не поширюється. Аналогічні з роз'яснення наведено у п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.1995 року. На підставі наведеного, ураховуючи, що позивачу було встанолено 20 % втрати професійної працездатності безстроково з 01.05.2009 року, беручі до уваги, що між протиправними діями відповідача та настанням негативних наслідків, тобто отриманням позивачем професійного захворювання та втратою 20 % професійної процездатності, є прямий причинний зв'язок, суд вважає, що моральна шкода позивачу у даному випадку повинна бути відшкодована відповідачем ПАТ "Краснодонвугілля". При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Положеннями ч. 3 - 4 ст. 23 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. За п. п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.1995 року (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного суду від 25.05.2001 р. та від 27.02.2009 р.), у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Враховуючи глибину, характер та обсяг фізичних і душевних страждань позивача, наявність вини відповідача, ступінь вимушеного порушення нормального укладу життя позивача та необхідність докладання для його організації додаткових зусиль, вимоги розумності, виваженості та справедливості, що узгоджується з роз'ясненнями, які містяться у п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.1995 року, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення даного позову та стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 4 000 гривень, яку вважає відповідною вищенаведеним нормам діючого законодавства України. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат слід зазначити наступне. Розмір судового збору для даної категорії справ визначається положеннями п. п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 року № 3674-VІ із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору", який набрав чинності 23.10.2013 року, та складає 243,60 грн. В порядку п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір"від 08.07.2011р. №3674-VI позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає судовий збір у розмірі 243,60 грн. в дохід держави.

Outcome: partial