Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

29 вересня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав стосовно [PERSON], 2003 року народження, яка є їх спільною дитиною. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка вказала, що відповідач не виконує батьківських обов"язків, самоусунувся від участі у вихованні дівчинки, аліменти на її утримання сплачує нерегулярно і у розмірі, що менший від визначеного у рішенні суду про їх стягнення. У судовому засіданні позивачка та представник позивачки позовні вимоги підтримали. [PERSON] пояснила, що з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, спільно не проживають з 2007 року. З вказаного часу батько участі у вихованні доньки не приймає, її життям, здоров"ям не цікавиться. Будь-яким способом з нею не спілкується. На одиночну зустріч з дитиною, яка мала місце понад три роки тому, прийшов у нетверезому стані. Крім того, відповідач належним чином не виконує зобов"язань по сплаті аліментів за рішенням суду. Кошти на утримання доньки перераховує періодично та не у повному розмірі. Станом на листопад 2015 року заборгованість більше 6500грн. Позивачка також зазначила, що батьківство відповідача ускладнює оформлення документів на виїзд дитини з новою сім"єю мами на відпочинок за кордон, а її чоловік [PERSON] бажає удочерити падчерицю. Відповідач позовні вимоги не визнав. Пояснив, що за припинення спільного проживання позивачка з дитиною переїхала до м.Миколаїв. Він неодноразово звертався до бувшої дружини за погодженням місця і часу зустрічей з донькою, яка на його телефонні дзвінки та повідомлення у соціальних мережах, з невідомих йому причин, не відповідає. Оскільки за місцем проживання можливості працевлаштування обмежені, то змушений постійно виїжджати на заробітки за кордон, що також не сприяє налагодженню регулярних стосунків з дівчинкою, але натепер він в змозі сплачувати аліменти на її утримання, заборгованість погасив. Відповідач ствердив суду, що не заперечує проти виїзду доньки з матір"ю на відпочинок за кордон, однак позивачка до нього з таким питанням не зверталася. Він любить свою доньку, бажає з нею спілкуватися, просив позивачку допомогти їм знайти порозуміння, проти чого остання заперечує. Представник третьої особи підтримала висновок органу опіки та піклування Снігурівської райдержадміністрації про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. Заслухавши учасників процесу, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за прийнятим Снігурівським районним судом Миколаївської області рішенням від 18 липня 2008 року (а.с.52). Від шлюбу бувше подружжя має доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується записами свідоцтва про її народження серії [NUMBER], виданого ВРАЦС Снігурівського районного управління юстиції Миколаївської області за актовим записом в книзі записів актів громадянського стану про народження №4 від 16 січня 2003 року (а.с.7). Дитина проживає з матір"ю. Про таке суду представлено довідку виконкому Снігурівської міської ради за №3893 від 17.06.2015 року і акт обстеження умов проживання, проведеного 27 жовтня 2015 року спеціалістами служби у справах дітей Ленінського району Миколаївської міської ради. За повідомленням директора Снігурівського районного центру соціальних служб для сім"ї, дітей та молоді №721 від 16 жовтня 2015 року, сім"я [PERSON] на обліку та під соціальним суроводом РЦСССДМ не перебувала (а.с.48). Позивачка ствердила, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню доньки. У порядку ст.165 СК України вона, як один з батьків, звернулася до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав. Між сторонами мають місце правовідносини щодо захисту інтересів неповнолітньої дитини, що регулюються нормами Сімейного Кодексу України. Відповідно до вимог ст.ст.150,180 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім"ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя і поважати, а також утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини. Частина 4 ст.155 СК України передбачає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої Законом. Зокрема, п.2 ч.1 ст.164 СК України встановлюється, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п. 16 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України №20 від 19 грудня 2008 року, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування; медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Так, дійсно, допитані у судовому засіданні свідками чоловік позивачки [PERSON], її мати [PERSON] та хрещена мати [PERSON] - [PERSON] показали, що після розлучення батьків, їх донька [PERSON] проживає з матір"ю в м.Миколаїв, відповідач має місце проживання в м.Снігурівка. Останній не спілкується з донькою, мав з нею лише одну зустріч. Позивачка не чинила перешкод спілкуванню батька з донькою, але і не сприяла їх стосункам. Чоловік позивачки [PERSON] дійсно бажає вирішення питання усиновлення, оскільки подружжя має і спільну дитину. Суд критично ставиться до показань вказаних свідків про те, що відповідач умисно ухиляється від виховання дитини, зважаючи на те, що вони є заінтересованими у результатах вирішення заявленого спору. Натомість, свідок [PERSON], яка є матір"ю відповідача, показала, що вона та син завжди бажали спілкуватися з онукою, але після розлучення між сторонами склалися неприязні стосунки і позивачка заперечувала проти відвідувань. Як вона так і відповідач неодноразово зверталися до позивачки з питань участі у вихованні дитині, просили про зустрічі, бо онука на дзвінки її та сина не відповідає. Позивачка надала суду довідку ВДВС Снігурівського РУЮ від 04 листопада 2015 року про наявну за відповідачем заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини за рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 06 серпня 2013 року, у розмірі 6551грн.32коп. (а.с.60-61). Однак, станом на 03 грудня 2015 року за довідкою ВДВС Снігурівського РУЮ від 03.12.2015 року, протягом періоду виконання рішення суду нарахування платежів склали 14872,73грн., сплата - 13947грн., заборгованість за весь період стягнення - 925,73грн. (а.с.53,81-82). Заслухана судом, відповідно до положень ст.12 ч.1І Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року "Про права дитини" (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) та ст.171 СК України, малолітня [PERSON] вказала, що бажає почувати себе членом нової сім"ї матері і носити одне з ними прізвище. З батьком вони не спілкуються, він приїздив до неї один раз та писав їй повідомлення у соціальних мережах. На дзвінки від батька та бабусі вона не відповідала, бо вони заважали навчальному процесу. У висловленій позиції дитини суд не вбачає категоричності позиції дитини щодо позбавлення батька батьківських прав. Як зазначається принципом шостим Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, малолітня дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості та в умовах турботи. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами 2,3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч.1 ст.12 цього ж Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.1 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно з п.15 постанови Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У розумінні положень частини 1 ст.164 СК України ухилення від виконання батьківських обов'язків передбачає систематичне невиконання обов'язку турбуватись про дітей, в чому воно б не виражалось (не годувати, не забезпечувати необхідним одягом, медичною допомогою, не задовольняти життєво важливих потреб дитини). Європейський суд з прав людини у рішення по справі «Савіни проти України», яке 18 березня 2009 року набуло статус остаточного, підкреслив, що при вирішенні питання про відібрання дітей від батьків необхідно чітко встановити, чим зумовлено незадовільність виховання дітей; чи є такі дії єдиним безальтернативним вирішення цієї проблеми та чи є достатньо виправданим таке серйозне втручання в сімейне життя. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (з наступними змінами та доповненнями) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Заявлені суду докази у справі не містять конкретних фактів неналежного виховання дитини з боку відповідача, а також фактів відсутності піклування, незабезпечення дитини необхідним харчуванням, медичним доглядом, не створення умов для отримання освіти тощо, що за законом може бути розцінено як свідоме ухилення від виконання батьківських обов'язків. У матеріалах справи також відсутні докази того, що відповідач перебуває на обліку щодо захворювання на алкоголізм чи наркоманію або своєю поведінкою негативно впливає на виховання доньки. Наведений факт відвідування ним доньки у нетверезому стані ніякими доказами не підтверджений, а відповідач його заперечив. До того ж, до відповідача раніше не застосовувались заходи попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. За місцем проживання відповідач характеризується позитивно. У характеристиці від виконкому Снігурівської міської ради вказано, що він з 2014 року перебуває на заробітках в іншій країні, скарг на [PERSON] до міської ради не надходило (а.с.47). Згідно висновку органу опіки та піклування Снігурівської райдержадміністрації №62 від 21 жовтня 2015 року визнано доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. У висновку зазначено, що батько не цікавиться долею доньки, її життям та здоров"ям, не телефонував і не вітав зі святами та днем народження, ухиляється від виконання батьківських обов"язків по вихованню дитини, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування тощо, що негативно впливає на фізичний та психічний розвиток дитини. Батько має заборгованість по сплаті аліментів. Заперечуючи проти позбавлення його батьківських прав і стверджуючи, що мати дівчинки перешкоджала їх спілкуванню, він з приводу участі у вихованні дитини та встановлення днів зустрічі з нею нікуди не звертався. Частиною 5 ст.19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд вважає, що у висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача не наведено фактичних обґрунтувань стосовно того, якими доказами, підтверджується усунення відповідача від утримання та виховання дитини та якими причинами це викликано, а також не зазначено ставлення неповнолітньої дитини до батька. Посилання у висновку на повідомлені заявителькою обставини неприйняття батьком участі у вихованні дитини не можуть вважатись достатніми обставинами для позбавлення батьківських прав відповідача з наведених вище підстав. Відповідно до положень ч.6 ст.19 СК України вищезазначений висновок органу опіки та піклування суд рахує недостатньо обґрунтованим. За таких обставин, суд дійшов висновку про недоведеність позивачкою достатніх підстав для застосування до [PERSON] крайнього заходу впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, що є способом захисту прав та інтересів дитини, і якою є позбавлення батьківськіх прав. Виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька, так і для самої дитини (ст.166 СК України), а також те, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, суд, враховуючи встановлені обставини, характер поведінки відповідача та його бажання змінити свою поведінку та відносини з донькою, зміну ставлення до виконання обов"язків по сплаті утримання для дитини, приймає рішення про відмову в задоволенні позову, а відповідачу вказує про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Outcome: dismissed