Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

Представник позивача адвокат Станько М.М. звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення з неї вартості спожитого природного газу у розмірі 1069 грн. 17 коп. та 2102 грн. судового збору. Свої вимоги мотивує тим, що відповідачка є споживачем природного газу за місцем свого проживання по [ADDRESS] та використовує для побутових потреб газ, який надається ТзОВ «Львівгаз збут». Із заявою про припинення подачі газу, фактично користуючись таким, відповідачка не зверталась, таким чином визнала наявність правовідносин між ними. Проте, у період з грудня 2015 року по вересень 2018 року [PERSON] здійснювала оплату послуг постачальника за вартість природного газу без приведення обсягів спожитого природного газу до стандартних умов. Просить стягнути з відповідачки вартість спожитого природного газу, приведеного до стандартних умов за період з грудня 2015 року по вересень 2018 року у розмірі 1069 грн. 17 коп. та судовий збір. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» - адвокат Стернюк В.А. подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав (а.с. 61). Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, подала відзив на позовну заяву, у якій вказала, що оплату за послуги з газопостачання здійснювала вчасно, заборгованість за спожитий природний газ у неї відсутня, просить у задоволенні позову відмовити, з огляду на безпідставність позовних вимог, а також пропуск строку позовної давності (а.с. 40-43). Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у в разі неявки в судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши наявні докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до наступного висновку. Статтею 2\~ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 4, 5\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданими відповідно до вимог до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтоватись на припущеннях. Рішення суду обґрунтовується лише тими доказами, які були досліджені в суді. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст.\~15\~ЦК України принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що між позивачем ТзОВ «Львівгаз збут» та відповідачкою [PERSON] виникли правовідносини, врегульовані спеціальною нормою права - «Правилами надання населенню послуг з газопостачання», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 1999 року № 2246. Даними Правилами чітко передбачено права та обов`язки сторін. Відповідно до вимог зазначених Правил, товариство з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» зобов`язане надавати споживачу послуги з газопостачання до його квартири, а споживач несе обов`язок по своєчасній оплаті вартості спожитого природного газу. З 27 листопада 2015 року відносини, які виникають між постачальниками та споживачами природного газу, з урахуванням їх взаємовідносин з операторами газорозподільної системи, регулюються Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (надалі - НКРЕКП) від 30 вересня 2015 року № 2496 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 6 листопада 2015 року за № 1382/27827 (надалі - Правила постачання). У пункті 5 частини третьої статті 20 Закону України\~"При\~житлово -\~комунальні послуги" передбачено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Зазначене узгоджується з висновком щодо застосування норм права, сформульованим у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15. Відповідно до абз. 3 п. 18 Розділу ІІІ Правил, при розрахунку за платіжними документами (рахунками постачальника) оплата за послуги з газопостачання має бути здійснена споживачем у терміни, визначені в рахунку, який не може бути меншим п`яти робочих днів з моменту отримання споживачем цього рахунку. Рахунок сплачується не пізніше 25 числа місяця, наступного за розрахунковим. У відповідності до положень п. 26 Правил, споживач зобов`язаний своєчасно вносити плату за надані послуги з газопостачання. Факт сплати споживачем за поставлений природній газ, а також фактичне споживання ним природного газу підтверджується відповідним розрахунком заборгованості по абоненту (фінансовим станом абонента). Як вбачається зі змісту позовної заяви, відповідачка не зверталась до позивача із заявами про припинення подачі газу, а фактично користувалась послугами з газопостачання, визнаючи таким чином наявність правовідносин, а відтак взаємних прав і обов`язків, що з них випливають. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Як вбачається із позовної заяви, ТОВ «Львівгаз збут» виконало свої зобов`язання та надало споживачу послуги постачання природного газу за період з грудня 2015 по вересень 2018 р., а споживач отримувала послуги та здійснювала оплату за вартість природного газу, однак без приведення обсягів спожитого природного газу до стандартних умов. У відзиві на позов відповідачка такий заперечує, крім того, просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. З цього приводу суд зазначає наступне. Відповідно до ст.256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність, згідно ст.\~257\~ЦК України встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.\~265\~ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд зазначає,\~що день,\~коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути: день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи; день отримання поштового відправлення, в якому особі надіслано рішення, яке вона оскаржує; день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії; день, коли мало бути прийняте рішення (вчинено дію), якщо таке рішення (дія) не було прийняте (не була вчинена). Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльність), письмові звернення з цього приводу, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570\~\~\~рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду, зазначеній у постанові від 23січня 2020 року у справі №916/2128/18, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. Таким чином, доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо, оскільки позивач повинен також довести той факт, що він не міг довідатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.\~74\~Господарського процесуального\~кодексу України (далі ГПК України) про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В свою чергу, відповідач повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Разом з тим, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст.\~267\~ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України). З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що представник позивача «довідався» про порушення свого права у грудні 2015 року, оскільки знав про споживання відповідачем природного газу, який надавав, пояснення представника позивача, надані ним у відповіді на відзив, цього не спростовують а відтак і про необхідність захисту порушеного права. За приписами ч. 5 ст.\~267\~ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропущення позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Позивач не заявляв про поважність причин пропуску позовної давності для звернення до суду із заявою, що є предметом цього розгляду. Навпаки, він послідовно висловлював позицію про відсутність факту пропуску позовної давності, про що зазначено у відповіді на відзив на позовну заяву (а.с. 49-51). Відповідно до ст.\~257\~ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відтак підстав для визнання причин пропуску строку позовної давності позивачем не доведено, а судом не встановлено. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відмову у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» з підстав пропуску ним трирічного строку позовної давності.

Outcome: dismissed