Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

19.09.2014р. фізична особа-підприємець [PERSON] звернулася до суду зі вказаною вище позовною заявою і просила розірвати з 20 серпня 2014 року, відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, тобто у зв"язку з ліквідацією підприємства, трудовий договір, який був укладений 25 липня 2013 року між нею та [PERSON] Обгрунтовувала вимоги тим, що є приватним підприємцем. 25 липня 2013 року між нею та [PERSON] був укладений безстроковий трудовий договір, який в цей же день зареєстрований в Конотопському міськрайонному центру зайнятості за № 18511300662. Згідно договору відповідачка виконувала роботу сторожа. У 2014 році вимушена була припинити підприємницьку діяльність і звільнити всіх (двох) працівників. Наказами № 85 та № 86 відповідно від 17.06.2014 р. та 18.07.2014 р. звільнила відповідачку з роботи в зв"язку з ліквідацією підприємства. Зверталася до Конотопського міськрайонного центру зайнятості про розірвання договору. Однак, там відмовили посилаючись на відсутність працівника і необхідності її особистої участі при розірванні договору. Направляла листи з вимогою прибути для вирішення питання розірвання договору, але відповідачка проти розірвання трудвого договору заперечувала. На даний час припинила діяльність, але знятися з реєстрації як підприємець не може бо трудовий договір з [PERSON] не розірваний. У судовому засіданні [PERSON], діючий на підставі довіреності і в інтересах [PERSON] позовні вимоги підтримав. Відповідачка [PERSON] загалом проти розірвання трудового договору на підставі п.1ч.1 ст.40 КЗпП УКраїни не заперечує, але вважає, що повинна бути звільнена з 31 серпня 2014 року з виплатою заробітної плати по день звільнена , а потім сереньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу. Представник Конотопського міськрайонного центру зайнятості - Пизик А.А. проти задоволення позову не заперечує. 28.10.2014р. [PERSON] пред"явила зустрічний позов до [PERSON] і Конотопського міськрайонного центру зайнятості про розірвання трудового договору на підставі п 1 ст. 40 КЗпП України з 31 серпня 2014року, стягнення заборгованості по заробітній платі з 20 по 31 серпня 2014 року та середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 вересня 2014 року по час розгляду справи в суді, посилаючись на те, що з 20 серпня 2014 року її не допускали до виконання трудових обов"язків. Представник позивачки [PERSON] зустрічні позовні вимоги не визнав, стверджуючи, що такі надумані. Представник Конотопського міськрайонного центру зайнятості Пизик А.А. проти задоволення зустрічних позовних вимог в частині звільнення [PERSON] з роботи з 31 серпня 2014року заперечує, а щодо вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу покладується на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити за таких підстав. У судовому засіданні достаменно встановлено, що [PERSON] з 13.03.2007р. по 01.09.2014 р. була фізичною особою-підприємцем, що підтверджується витягом з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. (а.с.73-74) 25 липня 2013 року між нею та [PERSON] укладений безстроковий трудовий договір № 18511300662, який зареєстрований в Конотопському міськрайонного центру зайнятості, згідно умов якого віповідачка прийнята на роботу сторожем з заробітною платою 1155 грн. на місяць. Час виконання працівником робіт установлюється згідно графіка за фактично відпрацьований час. (а.с.4). Позивачка умови трудового договору та трудове законодавство, які регулюють трудові відносини, виконувала. Відповідно до ст.21 Кодексу законів про працю трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до положень Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою та Форми трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України 08.06.2001 року за №260, а також Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мінюсту і Мінсоцзахисту від 29.07.1993 року 358, провести дії по зняттю з реєстрації трудового договору в центрі зайнятості можливо лише в разі звернення обох сторін трудових відносин (фізичної особи і працівника) з належним їм документами по центру зайнятості, а у разі виникнення трудового спору між сторонами трудових стосунків - фізичною особою-роботодавцем та найманим працівником, а також у разі відсутності однієї зі сторін в центрі зайнятості, підставою для зняття трудового договору з реєстрації в державній службі зайнятості є рішення суду про припинення дії договору, яке набрало чинності. У відповідності до п.17 Форми трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, розірвання трудового договору повинно бути підтверджено підписами обох сторін трудових відносин в усіх примірниках трудового договору. Таким чином, записи фізичної особи - роботодавця про підстави припинення трудового договору, а також підписи її та найманого працівника повинні стояти на трьох примірниках трудового договору. В разі відсутності в центрі зайнятості однієї зі сторін трудового договору додержатись порядку зняття з реєстрації трудового договору укладеного між фізичною особою - роботодавцем та найманим працівником без присутності однієї з цих сторін неможливо. Порядком реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою передбачено, що на державну службу зайнятості покладено обов'язок реєстрації (зняття з реєстрації) трудових договорів, укладених між фізичними особами-роботодавцями та найманими працівниками. У переліку документів, що подають сторони трудових відносин до центру зайнятості, передбачено подання паспортів, тобто документів, що посвідчують особу і які, згідно з законодавством України, повинні подаватися громадянами особисто. При цьому, згідно п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змiн в органiзацiї виробництва i працi, в тому числi лiквiдацiї, реорганiзацiї, банкрутства або перепрофiлювання пiдприємства, установи, органiзацiї, скорочення чисельностi або штату працiвникi Відповідно до ст. 36 КЗпП України, розірвання трудового договору на підставі ст.40 цього Кодексу є підставою припинення трудового договору. Наказом фізичної особи-підприємця [PERSON] № 85 від 17.06.2014р. у зв"язку з неможливістю здійснювати подальшу підприємницьку діяльність, прийняте рішення про припинення діяльності і звільнення працівників на підставі п.1 ч.1 ст. 40КЗпП України, а наказом № 86 від 18.06.2014р. [PERSON] з 20.08.2014 р. звільнена з роботи з виплатою згідно ст. 44 КЗпП України вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку. (а.с.5,31) У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що 20.08.2014р. відповідачка в її присутності відмовилась розірвати трудовий договір. Таким чином, при звільненні працівника фізичною особою-підприємцем були виконані вимоги ст. 49-2 КЗпП України, оскільки про наступне вивiльнення [PERSON] була персонально попереджена не пiзнiше нiж за два мiсяцi і їй виплачена вихідна допомога, що загалом і сама не спростовує.(а.с.5,83) За таких підстав суд приходить до висновку, що оскільки іншого шляху розірвати вказаний трудовий договір та зняти його з реєстрації в центрі зайнятості у позивачки не має, тому в даному випадку її позовні вимоги є обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] про розірвання трудового договору на підставі п 1 ст. 40 КЗпП України з 31 серпня 2014 року, стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 20 по 31 серпня 2014 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 вересня 2014 року по час розгляду справи в суді задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доводи відповідачки, що повинна бути звільнена з 31.08.2014 р. не можуть бути прийняти до увагу судом, оскільки наказом фізичної особи-підприємця 85 від 17.06.2014р. у зв"язку з неможливістю здійснювати подальшу підприємницьку діяльність, прийняте рішення про припинення діяльності і звільнення працівників на підставі п.1 ч.1 ст. 40КЗпП України, а наказом № 86 від 18.06.2014р. [PERSON] з 20.08.2014 р. звільнена з роботи на підставі п.1ч.1 ст. 40 КЗпП України з виплатою згідно ст. 44 цього Кодексу вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку. (а.с.5,31) Відтак її вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі з 20 по 31 серпня 2014 року, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 вересня 2014 року по час розгляду справи в суді не можуть бути прийняті до уваги судом. У судовому засіданні достеменно встановлено, що станом на 20 серпня 2014 року, тобто на час звільнення [PERSON], їй оплачувався час простою не з вини працівника, в розмірі двох третин тарифної ставки встановленого окладу.(а.с.6-10,86-88) Пояснення відповідачки, що їй перешкоджали виконувати трудові обов"язки покладені на неї трудовим договором ніякими доказами не підтверджуються. Не заслуговують на увагу і доводи про не виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, оскільки згідно представленої розшифровки нарахувань та виплат заробітної плати така їй нарахована і виплачена в розмірі 1251,38 грн. за 26 днів не використаної відпустки. (а.с.86)

Outcome: approved