Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

В Рівненський міський суд надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання дитини. В судовому засіданні, позивач [PERSON] свої позовні вимоги уточнила та суду пояснила, що 04 жовтня 2009 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, про що було зроблено актовий запис № 1599, від шлюбу мають неповнолітню дитину, [PERSON], [INFO]. На даний час, вони з чоловіком разом не живуть, не ведуть спільного господарства, зазначила, що сім"я розпалась і існує формально. Просить шлюб розірвати, залишити дитину на проживанні з нею, стягнути з відповідача аліменти в розмірі 14 частини від доходу, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково, не заперечив проти розірвання шлюбу, просив залишити дитину на проживанні з ним та просив стягнути аліменти, з урахуванням того, що у період з травня по жовтень 2014 року ним добровільно надавалась допомога на утримання дитини. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи,суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON], 04 жовтня 2009 року уклали шлюб, про що у відділі реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції зроблено запис № 1544. Судом надався строк на примирення, однак сторони не примирились. Судом також встановлено, що шлюб між сторонами розпався, існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, а тому є підстави для розірвання шлюбу. Відповідно до оглянутого в судовому засіданні свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29 липня 2010 року, вбачається, що [PERSON] є батьком неповнолітньої [PERSON], [INFO]. Відповідно до вимог ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до вимог ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину, визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини/аліменти/ присуджуються у частці від доходу її матері, батька ,або у твердій грошовій сумі. Згідно п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення; максимальний розмір аліментів не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати платника аліментів. Відповідно до п.2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.183 СК України частка заробітку ( доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину визначається судом Враховуючи рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини, беручи до уваги, що обов'язок утримувати дитину не залежить від бажання чи можливостей батьків, з метою забезпечення нормального догляду за дитиною, враховуючи, що відповідач працює, отримує сталу заробітну плату, те, що на його утриманні інших осіб не перебуває, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача аліменти у розмірі 14 частки його заробітку ( доходу), що буде відповідати інтересам дитини, а також засадам розумності та справедливості. Враховуючи, що відповідачем протягом травня 2014 року - жовтня 2014 року добровільно надавалась допомога на утримання дитини, що позивачем визнано в судовому засіданні, то суд приходить до висновку, що аліменти, з урахуванням наданої допомоги, слід стягувати з 01 вересня 2014 року. Що стосується позовних вимог про визначення місця проживанні дитини, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов»язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір»ю. Приймаючи до уваги висновок органу опіки і піклування № 08-3253 від 06 жовтня 2014 року, суд вважає його належно обгрунтованим, оскільки зазначені в ньому обставини вказують беззаперечно на належне виконання матір"ю своїх батьківських обов"язків. Навпаки, характеризуючи дитину [PERSON], зазначається, що мати доглядає дитину, дитина позитивно ставиться до мами, постійно горнеться до неї.. В судовому засіданні не встановлено, та не підтверджено належними та допустимими доказами те, що позивач зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами чи веде аморальний спосіб життя, що може зашкодити розвиткові дитини. Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є інвалідом 3 групи, отримує державну соціальну допомогу та пенсію, характеризується виключно позитивно, має постійне місце проживання, де створені відповідні умови для проживання дитини. Згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства / ст.11 ЦПК України/ , суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до норм ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обов'язок доказування і подання доказів процесуальним Законом / ст.60 ЦПК/, покладено на сторони. Суд вважає, що відповідач не надав суду належних та достатніх доказів в спростування встановлених судом обставин. Таким чином, суд, виходячи із принципу ст. 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дійшов висновку, виходячи із рівності прав та обов»язків батька й матері щодо своїх дітей, інтересам малолітньої дитини, враховуючи, хто з батьків виявляє більшу увагу і турботу про доньку, малолітній вік дитини, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, вважає за доцільне, про залишення встановленого з моменту окремого проживання батьків місця проживання малолітньої дитини доньки сторін [PERSON], [INFO] з матір'ю, що відповідає інтересам дитини. Суд не вбачає виключних обставин, при яких малолітня донька має бути розлучена зі своєю матір»ю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 229 грн.40 коп. Відповідно до ст. 367 п.1 ЦПК України суд вважає за необхідне рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць допустити до негайного виконання.

Outcome: approved