Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, зазначивши, що 13.02.2012 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] було укладено договір б/н, відповідно до якого Банк надав останній кредитні кошти в розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту підписавши заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, однак порушив умови договору та станом на 31.12.2016 року має заборгованість за кредитним договором в розмірі 24831,10 гривень. Просить стягнути з відповідача 24831,10 гривень заборгованості та понесені судові витрати в розмірі 1600,00 гривень. Сторони до суду не з"явились, представник позивача клопотав про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідач надав заяву про розгляд справи в його відсутності, клопотав про застосування строків позовної давності. За таких обставин справу розглянуто без фіксації технічними засобами, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що 13.02.2012 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] було укладено договір б/н, відповідно до якого Банк надав останньому кредитні кошти в розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за коритсування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки, відповідач неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання, станом на 31.12.2016 року має заборгованість за кредитним договором в розмірі 24831,10 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 318,44 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 18564,04 грн.; заборгованості за пенею та комісією - 4290,00 грн.; штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; штраф (процентна складова) - 1158,62 грн., що стверджується розрахунком заборгованості. Вказана сума заборгованості ніким та нічим не була спростована при розгляді справи, оскільки належних доказів, які б спростовували розмір нарахувань по кредитному договору відповідачем суду подано не було. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1ст.626 ЦК України). Згідно ст.629 ЦК України договір є обов"язковим для виконання сторонами. Згідно ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до змісту ст.ст.610,612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Факт отримання кредитних коштів, Умов та правил укладеного договору, розрахунку проведеної заборгованності за кредитним договором відповідач не оспорює. Законом, ст.256 ЦК України, встановлено трирічний строк позовної давності, перебіг якого починається від дня, коли особа довідалась або мала довідатись про порушення свого права, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ст.261 ЦК України). Види вимог, за якими встановлюється спеціальна позовна давність, передбачені ст.258 ЦК України. Відповідно до вказаної норми до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлюється позовна давність в один рік. Як встановлено судом, та відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за спірним договором по справі, відповідач користувався коштами позивача, неодноразово частково погашав заборгованість по кредиту і остання проплата ним відбулась 12.06.2014 року (а.с.4). В подальшому, починаючи з липня 2014 року будь-яке погашення заборгованості відповідачем не здійснювалося. Згідно наданої позивачем довідки про видачу та строк дії кредитної картки слідує, що термін її дії - до грудня 2015 року. Позовна заява до суду подана 27.01.2017 року. При цьому, позивачем дотримано трирічного строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитом та нарахованих за користування ним відсотків, однак пропущено річний строк давності звернення з вимогами про стягнення пені та штрафу. Договір про збільшення строку позовної давності між сторонами у письмовій формі не укладався. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що відповідач належно не виконував прийняті на себе зобов'язання відповідно до укладеного з позивачем договору, порушував його умови, що є підставою для стягнення з винної особи заборгованості за кредитом та нарахованих за користування ним відсотків. Вимоги в частині стягнення пені та штрафу задоволенню не підлягають в зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. При цьому, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Вказана правова позиція узгоджена в Постанові Верховного суду України від 21.10.2015 року №6-2003 цс15. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судові витрати стягуються в частині від задоволених вимог в порядку ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial