Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Державної казначейської служби України, прокуратури Київської області про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури. Свої вимоги обгрунтував наступним. 27 квітня 2015 року стосовно нього до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості № 42015110320000007 за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 127 КК України та ч. 2 ст. 365 КК України за фактом умисного завдання [PERSON] сильного фізичного болю шляхом нанесення побоїв, мучення або інших насильницьких дій з метою примушення потерпілого вчинити дії, що суперечать його волі, у тому числі отримати від нього відомості чи визнання, вчинене за попередньою змовою групою осіб. 7 травня 2015 року йому за вищевказаним фактом було оголошено підозру. Вироком Яготинського районного суду Київської області від 26 грудня 2016 року його було виправдано з підстав не доведення вчинення кримінального правопорушення. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року вирок Яготинського районного суду Київської області від 26 грудня 2016 року було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 19 березня 2019 року вирок Яготинського районного суду Київської області від 26 грудня 2016 року, а також ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року було залишено без змін. Отже, з вищевказаного вбачається, що він внаслідок необґрунтованого обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 127 КК України, протягом майже двох років, а саме, з 7 травня 2015 року по 30 березня 2017 року (22 місяці), зазнав незаконного кримінального переслідування, чим йому було завдано душевних страждань. Він тривалий час залишався у стані невизначеності щодо своєї долі та протягом зазначеного строку не мав можливості вести звичайний спосіб життя. Зокрема, у зв`язку з порушенням проти нього кримінальної справи, вінзазнав негативного впливу та був змушений пристосовуватися до несприятливих умов, у нього погіршились його відносини з оточуючими, він повинен був виправдовуватися перед родичами, друзями, колегами, що принизило його честь, гідність та ділову репутацію, а тривала нервова напруга призвела до появи негативних змін у стані здоров`я, таких як швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, образливість, чутливість, замикання в собі, фіксованість на негативних переживаннях, невпевненість у собі. Крім того, у зв`язку з незаконним розслідуванням кримінальної справи він втратив роботу і заробіток, незаконно був обмежений у свободі пересування, у зв`язку з обранням відносно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. Оскільки він незаконно перебував під слідством та судом за підозрою і звинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, що встановлено виправдувальним вироком суду, він відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», має право на відшкодування в повному обсязі моральної шкоди спричиненої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та прокуратури. Ураховуючи обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування його протягом тривалого часу під слідством і судом (22 місяці), що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, з урахуванням засад розумності та справедливості, виходячи з установленого законодавством розміру на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством і судом, розмір спричиненої моральної шкоди ним оцінено в 1 000 000 гривень. При цьому, дана сума жодним чином не призводить до його збагачення, а є лише частковим відновленням попереднього стану, пов`язаним з тривалим кримінальним провадженням та компенсацією моральних страждань. Як вбачається з вироку суду, а також з матеріалів кримінальної справи для захисту від обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення він користувався послугами адвоката Вак В.І., який діяв на підставі договору про надання правової допомоги від 4 серпня 2015 року. За вказаним вище договором ним були сплачені адвокату Вак В.І. кошти в сумі 19 085,92 грн., що підтверджується розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу та відповідним товарним чеком. А тому з огляду на вищевказану норму, він має право на компенсацію сплаченої ним оплати правової допомоги під час незаконного кримінального провадження. Просив стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 1000000 грн. та витрати за надану правову допомогу в сумі 19 085,92 грн. за рахунок коштів державного бюджету України, шляхом їх списання з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Ухвалою Яготинського районного суду від 5 липня 2019 р. відрито провадження у справі. В судове засідання позивач не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, звернувся до суду з заявою, в котрій просив розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з"явився, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи. Надав до суду відзив, в котрому зазначив, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не мають свого підтвердження, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник відповідача прокуратури Київської області в судове засідання, призначене до розгляду на 1 квітня 2021 р. не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Надав до суду відзив, котрий обгрунтований наступним. Позов [PERSON] обґрунтовано ухваленням стосовно нього виправдувального вироку у кримінальному провадженні № 4201511032000007 від 27.12.2016 за ч. 2 ст. 127 ч. 2 ст. 365 КК України, який вступив в законну силу, внаслідок чого він із 07.05.2015 по 30.03.2017 (22 місяці) зазнав незаконного кримінального переслідування, чим йому було завдано душевних страждань. Відповідно до змісту ст. 23 ЦК України, п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення (ч. 2 ст. 23 ЦК України). При визначенні відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно ч. 5 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закону) відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому ч. 6 ст. 4 Закону передбачено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди і умовою цивільно-правової відповідальності. Право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Сума присудженого відшкодування не має бути джерелом незаконного збагачення. Водночас для настання відповідальності за таку шкоду вимагається встановлення складу правопорушення, обов`язковими елементами якого є три складові - шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Виходячи зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, позивачем взагалі не наведено аргументованих доводів та конкретних прикладів на підтвердження факту вчинення органами прокуратури Київської області фізичного чи психічного впливу на позивача в ході досудового розслідування кримінального провадження № 42017110000000257, що вказувало б на спричинення останньому моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо. Більше того, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності поведінки органів досудового розслідування та прокуратури. Навпаки, матеріали справи свідчать, що в ході досудового розслідування кримінального провадження № 42017110000000257 органи прокуратури діяли згідно вимог Кримінального процесуального кодексу України, оскільки будь- які рішення чи дії прокуратури Київської області щодо [PERSON] незаконними в судовому порядку не визнавались і навіть не оскаржувались учасниками кримінального провадження. Слід також звернути увагу, що стосовно [PERSON] такий запобіжний захід як взяття чи тримання під вартою не обирався, проведення в ході розслідування обшуку, виїмки, накладення арешту на майно та інших процесуальних дій, які б обмежували права позивача, не застосовувалось. Одночасно, мотивуючи свої позовні вимоги в частині стягнення суми моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн. [PERSON] зазначає період перебування під слідством і судом з 07.05.2015 по 30.03.2017. Проте вказаний період в дійсності є набагато меншим, оскільки фактично останній перебував під слідством і судом протягом 20 місяців (з моменту повідомлення про підозру у кримінальному провадженні щодо останнього - 07.05.2015 та до моменту винесення виправдувального вироку Яготинським районним судом Київської області - 27.12.2016). Стадія кримінального переслідування закінчується прийняттям судом першої інстанції виправдувального вироку. У подальшому оскарженню/перегляду підлягають самі судові рішення в апеляційному та касаційному порядку. При цьому, з моменту проголошення вироку суду особа набуває статусу виправданої, після чого доведення її невинуватості, процесуальної змагальності зі стороною обвинувачення не відбувається. У зв`язку з цим, визначений у позовній заяві розрахунок розміру моральної шкоди є таким, що не ґрунтується на вимогах закону в частині дійсного строку перебування під слідством і судом. Крім того, доводи про стягнення саме 1 000 000 грн. фактично не обгрунтовані і по суті, а позивач при визначенні розміру заподіяної моральної шкоди безпідставно завищив суму стягнення у порівнянні із розміром, визначеним у ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Отже, наведені обставини є підставою для проведення перерахунку з урахуванням усіх імовірних негативних наслідків, які, на думку позивача, настали у ході здійснення передбачених кримінально-процесуальним законодавством повноважень органів прокуратури в ході досудового слідства та судового розгляду справи. При цьому, здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до безпосередніх повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди. Не заслуговують на увагу і доводи [PERSON] про те, що причиною його звільнення із органів внутрішніх справ України стало внесення відомостей до ЄРДР та повідомлення останньому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення прокуратурою Київської області, які взагалі не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки виходячи зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, відсутні дані щодо причин та підстав звільнення позивача з органів внутрішніх справ. Щодо позовних вимог про відшкодування сум, що були сплачені позивачем за надання правової допомоги слід зазначити наступне. В обґрунтування цих вимог [PERSON] посилається на п. 4 ч. 1 ст. З Закону, згідно з яким у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. [PERSON] на підтвердження вказаних вимог долучено наступні документи: договір про надання правової допомоги адвокатом б/н від 04.08.2015; рахунок суми гонорару за надання правову допомогу; квитанцію до прибуткового касового ордера № 16 від 30.03.2017. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Разом з тим, зазначені документи не є фінансовими, а відтак належними та допустимими доказами, що підтверджують фактичну сплату позивачем указаних коштів, належний облік їх адвокатом як доходу. Аналогічну позицію з даного приводу викладено в постановах Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 641/3070/17, від 21.03.2019 у справі № 914/359/18. За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, у тому числі, витрати на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, акти прийому-передачі правової допомоги, посвідчення про відрядження тощо). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем не надано належним чином оформлених платіжних документів про оплату послуг на правничу допомогу, які б підтверджували, що ним понесено такі витрати у сумі 19085,92 грн. Ураховуючи викладене, позивачем не доведено належними, достатніми і допустимими доказами фактичну сплату ним 19085,92 грн. гонорару за надання правової допомоги. Разом з тим, доводи [PERSON] про стягнення саме 1 000 000 грн. належним чином не обґрунтовано, а позивач при визначенні розміру заподіяної моральної шкоди безпідставно завищив суму стягнення у порівнянні із розміром, визначеним у ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». [PERSON] не надано жодного належного і допустимого доказу, який би підтверджував спричинення йому моральної та майнової шкоди у розмір 1 019 085, 92 грн. Просив у задоволенні позову відмовити. Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. В силу ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частин першої, другої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Підстави, порядок та розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню встановлено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду (далі - Закон). У статті 1 цього Закону наведено перелік підстав, за наявності яких фізичній особі може бути відшкодовано шкоду, завдану внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно із ст. 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України та пунктом 1 статті 1 Закону. З аналізу наведених норм законодавства убачається, що для відшкодування моральної шкоди в порядку, встановленому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» необхідно встановлення незаконності дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду в ході розслідування кримінального провадження відносно особи, внаслідок яких останній спричинена моральна шкода. В судовому засіданні установлено, що 27 квітня 2015 року стосовно [PERSON] до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості № 42015110320000007 за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 127 КК України та ч. 2 ст. 365 КК України за фактом умисного завдання [PERSON] сильного фізичного болю шляхом нанесення побоїв, мучення або інших насильницьких діях з метою примушення потерпілого вчинити дії, що суперечать його волі, у тому числі отримати від нього відомості чи визнання, вчинене за попередньою змовою групою осіб, (Витяг з ЄРДР, а.с.7 9-80). 7 травня 2015 року позивачу оголошено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127 та ч. 2 ст. 365 КК України, (а.с. 81-86, обвинувальний акт, а.с. 87-94). Вироком Яготинського районного суду Київської області від 27 грудня 2016 року позивача визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 365, ч.2 ст. 127 КК України та виправдано з підстав не доведення наявності у діянні [PERSON] складу кримінальних правопорушень, (а.с. 11-17). Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року вирок Яготинського районного суду Київської області від 27 грудня 2016 року було залишено без змін, (а.с. 18-19). Постановою Верховного Суду від 19 березня 2019 року вирок Яготинського районного суду Київської області від 27 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року залишено без змін, (а.с. 20-22). Внаслідок необґрунтованого обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 365 КК України, протягом майже двох років, а саме, з 7 травня 2015 року по 30 березня 2017 року (22 місяці), позивач зазнав незаконного кримінального переслідування. У зв`язку з незаконним розслідуванням кримінальної справи [PERSON] був незаконно обмежений у свободі пересування, у зв`язку з обранням відносно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, (ухвала Печерського районного суду м. Києва від 8 травня 2015 р., ухвала Яготинського районного суду від 4 серпня 2015р., а.с. 95-98, 100-102). 20 травня 2015 р. т.в.о. начальника ГУ МВС України в Київській області було затверджено висновок службового розслідування за фактом відкриття прокуратурою Яготинського району Київської області кримінального провадження № 42015110320000007, за результатами якого було прийнято рішення про звільнення оперуповноваженого сектору карного розшуку Яготинського РВГУ МВС України в Київській області лейтенанта міліції [PERSON] за п. 64 "є" (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, в тому числі в зв"язку з пред"явленням йому підозри у вчиненні кримінального правопорушення, (а.с. 168-174). З наказу т.в.о. начальника ГУ МВС України в Київській області від 20 травня 2015 р. № 988 вбачається, що [PERSON] був звільнений на підставі п. 64 "є" (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, в тому числі в зв"язку з пред"явленням йому підозри у вчиненні кримінального правопорушення, (а.с. 175). Задовольняючи позов, суд виходить з того, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки 29 травня 2015 року йому було пред`явлене обвинувачення, обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і лише 30 березня 2017 р. було остаточно закрите кримінальне провадження та виправдано [PERSON] з підстав недоведення наявності в діянні складу кримінального правопорушення. Вимоги частин другої та третьої статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Статтями першою, другою Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 2 Закону України № 266/94-ВР«Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до частини 3 статті 13 Закону України № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Визначений законом розмір - є мінімальним, який гарантований державою, а тому суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування, оскільки обмежень щодо максимального розміру закон не містить. У 2021 році установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 6 000 грн. Розмір завданої позивачеві моральної шкоди у розумінні ч. 3 ст. 13 Закону України № 266/94-ВР не може становити менш ніж 132 000 грн., (22 міс. х 6000). Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року у справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. Оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди. Верховний Суд у постанові від 31 жовтня 2018 року по справі № 502/1371/15-ц звернув увагу на те, що «врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством і судом (8 років 2 місяці), що призвело до порушення її нормальних життєвих зв`язків, суди першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням засад розумності та справедливості, дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством і судом у сумі 135 044,00 грн (1378,00 грн (мінімальна заробітна плата) х 98 місяців). Проте, перевіряючи обставини справи, суди дійшли висновку, що розмір гарантованого мінімуму за час перебування під слідством не в повному обсязі компенсує завданої позивачу шкоди …, а тому дійшли висновку, що достатньо підстав для визначення розміру компенсації у більшому розмірі...» У постанові від 12 грудня 2018 року по справі № 483/704/17 Верховний Суд наголосив на тому, що «у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір - є мінімальним, який гарантований державою, а суд, виходячи з обставин конкретної справи, може визначити і більший розмір відшкодування.» Суд, встановивши всі обставини справи, аналізуючи ступінь негативного впливу на життя та свідомість позивача, значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які поніс позивач через неможливість тривалого відновлення своїх прав, через незаконне кримінальне переслідування, звільнення його з посади, обранні відносно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, у зв"язку з чим він був обмежений у свободі пересування, зазнав негативних змін у звичайному ритмі життя, прийшов до висновку, що належний розмір відшкодування моральної шкоди [PERSON] у даному випадку складає 150 000 грн., що відповідає принципу розумності та справедливості. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Крім того, згідно зі статтею 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду; вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону № 266/94-ВР). Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, по`вязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем надано на підтвердження своїх вимог розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу, квитанцію до прибуткового касового ордера, Договір про надання правової допомоги, (а.с. 29-30, 32). З розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу вбачається, що правова допомога складалася із консультацій, вивчення та аналізу документів, чинного законодавства, судової практики, участі в 11 судових засіданнях. Сума наведена у вказаному розрахунку, а саме, 19 085,92 грн. співпадає із сумою зазначеною у квитанції до прибуткового касового ордера, а також розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу має посилання на Договір про надання правової допомоги від 4 серпня 2015 р., який доданий до матеріалів справи. За таких обставин, суд вважає, що вказана сума підлягає відшкодуванню на користь позивача.

Outcome: partial