Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-19 00:00:00

У грудні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулось з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки від 28 березня 2008 року № 004-24020-280308, мотивуючи свої вимоги тим, що станом на 25 грудня 2012 року відповідач належним чином не виконав зобов"язання за вказаним договором, внаслідок чого виникла заборгованість по тілу кредиту в сумі 1696,86 грн., за відсотками - в сумі 471,21 грн., заборгованість за комісіями в сумі 2296,48 грн., яку просило стягнути на користь банку. Рішенням Новгород-Сіверського районного суду від 10 січня 2014 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» просило про скасування зазначеного судового рішення, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, оскільки постановлено без врахування умов договору та норм матеріального права. Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, виходячи з наступних обставин. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, пославшись на приписи ст. 11 Закону України „ Про захист прав позивачів", роз"яснення, викладені у п.31 постанови пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року „ Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", виходив з того, що банком пропущено строк позовної давності за пред'явленою вимогою. З наведеними висновками не може погодитись апеляційний суд, оскільки вони суперечать матеріалам справи та вимогам закону. З договору про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки від 28 березня 2008 року № 004-24020-280308, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON], встановлено, що банком було відкрито картковий рахунок на ім'я відповідача та встановлено ліміт кредитної лінії в сумі 3000 грн. на строк 364 календарних дні ( а.с.5). Положеннями п. 1.4 договору передбачено, що кожна наступна кредитна лінія надається після спливу строку надання попередньої , на умовах, погоджених сторонами в укладеному договорі, та не потребує підписання додаткових угод. Строк дії укладеного сторонами договору визначено пунктом 5.2 договору до повного виконання сторонами зобов"язань за договором. За умовами п. 3.6 договору, держатель картки зобов'язаний щомісяця у строки, визначені Правилами, здійснювати погашення заборгованості у вигляді обов'язкового мінімального платежу, проте, відповідач належним чином не виконав зобов"язання за вказаним договором, внаслідок чого станом на 25 грудня 2012 року утворилась заборгованість по тілу кредиту в сумі 1696,86 грн., за відсотками - в сумі 471,21 грн., заборгованість за комісіями в сумі 2296,48 грн. , яка на підставі положень ст.ст. 526, 610, 611, 1050 ЦК України підлягає стягненню з відповідача на користь банку. Висновок суду відносно пропущення банком строку позовної давності та необхідність застосування наслідків , передбачених ст. 267 ЦК України, суперечать змісту укладеного договору, оскільки за п.5.2 договір діє до повного його виконання сторонами, а тому пред"явлення банком позову під час дії договору не може обмежуватись строком позовної давності. Посилання суду, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог, на положення ст.11 Закону України „ Про захист прав споживачів" , якою кредитодавцю заборонено вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, не можна вважати правильним, оскільки вказані приписи закону стосуються позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямовані на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони споживчого кредиту. Наведена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 20.11.2013 року ( справа 6-126цс13), прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом ( судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах , яка за правилом ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Оскільки судом першої інстанції наведені обставини враховано не було, судове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального і матеріального права, апеляційний суд знаходить, що воно підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позову.

Outcome: approved