Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

позивачка звернулася до Яворівського районного суду Львівської області з позовом та уточненнями до нього, в якому вказує, що, познайомившись в 1982 році з [PERSON], вони почали підтримувати близькі відносини. В 1985 році в них народився спільний син [PERSON], який в подальшому отримав прізвище батька [PERSON]. З 1988 року вони почали спільно проживати в одній квартирі [ADDRESS] яку вона набула на праві власності внаслідок обміну 3-х кімнатної квартири [ADDRESS], де до цього проживала зі своєю першою сім'єю. З цього часу вони проживали однією сім'єю та вели спільне господарство, маючи намір юридично оформити їх відносини. Оскільки [PERSON] до їх спільного проживання мешкав в [INFO] і в нього була можливість отримати в цьому населеному пункті земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, на початку 90-х років вони домовились про те, що після виділення йому земельної ділянки вони розпочнуть будівництво будинку для їхньої сім'ї. На той час окрім основної роботи на підприємствах громадського харчування вона на офіційних засадах займалася підприємницькою діяльністю - здійснювала роздрібну торгівлю промисловими товарами, мала хороший дохід, що давало можливість фінансувати будівництво індивідуального житлового будинку. Рішенням Ясниської сільської ради від 15 серпня 1994 року № 68 [PERSON] була передана у власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування будинку площею 0,2150 га по вул. Брюховецькій в с. Бірки Яворівського району Львівської області і вони розпочали будівництво житлового будинку на цій земельній ділянці. Будівництво здійснювали в господарський спосіб в основному за гроші, які вона отримувала від підприємницької діяльності, частково за грошові кошти, які вони отримували в якості заробітної плати. В період з 1994 року по 1996 рік спільними зусиллями їм вдалося звести коробку житлового будинку, накрити дах, облаштувати міжкімнатні перегородки в середині будинку, змонтувати електропроводку та відштукатурити приміщення першого поверху будинку. Впродовж їхнього спільного життя [PERSON] неодноразово демонстрував прагнення - 2 - розірвати шлюб зі своєю офіційною дружиною з тим аби юридично оформити їх відносини. Згодом відносини між ними погіршилися, вони перестали проживати спільно, вона припинила фінансувати будівництво будинку, внаслідок чого воно було фактично "заморожено". Через деякий час, коли стало зрозумілим, що їх відносини з [PERSON] не мають перспективи відновлення, постало питання про долю незавершеного будівництвом будинку. Вони вирішили спільними зусиллями завершити будівництво після чого юридично оформити право власності на завершений будівництвом об'єкт на їх сина. З цією метою вже після припинення відносин між ними вона передала [PERSON] відповідну грошову суму для проведення наступного етапу робіт з будівництва будинку. Проте, по спливу значного часу їй стало зрозуміло, що відповідач не має наміру завершувати будівництво спільними зусиллями та оформляти право власності на будинок на їхнього сина. Таке небажання він мотивував аргументами про те, що після його смерті їх син все рівно успадкує за ним все майно, яке належатиме [PERSON] на момент смерті, а тому юридичне оформлення прав на незавершене будівництво на сина за життя батька позбавлено сенсу. Вбачаючи в цьому загрозу можливого порушення її прав та прав їхнього сина на результат їх спільної з [PERSON] діяльності - незавершений будівництвом будинок, в 2009 році вона звернулася до суду з відповідним позовом до [PERSON], під час розгляду якого їй стало відомо, що в жовтні 2009 року ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" за заявою [PERSON] зареєструвало за ним право власності на незавершений будівництвом будинок по вул. Брюховецька 36 в с. Бірки Яворівського району Львівської області, з метою відчуження цього майна. Так само, їй стало відомо і про те, що 12.10.2009 року [PERSON] подарував цей об'єкт нерухомого майна разом з земельною ділянкою, на якій той знаходиться, своїй доньці від шлюбу з [PERSON] - [PERSON], з чим вона категорично не згідна та заперечує, оскільки незавершений будівництвом будинок належить їй з [PERSON] на праві спільної часткової власності, а зважаючи на правило ч. 1 ст. 357 ЦК України, їх частки у праві спільної часткової власності на нього є рівними, тобто - кожному з них належить по 1/2 частці в праві власності на незавершений будівництвом будинок, який набув юридичного статусу об'єкту цивільних правовідносин в 2009 році. Разом з тим, здійснюючи відчуження незавершеного будівництвом будинку за договором дарування від 12.10.2009 року [PERSON] передав у власність відповідачів не лише свою частку у праві власності на нього, але й ту, яка належить їй. Про укладення цього договору вона не була обізнана, згоди на розпорядження своєю часткою у праві власності на незавершений будівництвом будинок не давала, відтак [PERSON] не мав права відчужувати її на користь третіх осіб. Враховуючи усе викладене просить суд, ухвалити рішення, яким визнати незавершений будівництвом будинок по вулиці Брюховецькій, 36 в с. Бірки Яворівського району Львівської області об'єктом спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на засадах рівності ідеальних часток, поновити її право на 1/2 частку в праві спільної часткової власності на незавершений будівництвом будинок по вулиці Брюховецькій, 36 в с. Бірки Яворівського району Львівської області, виділити їй в натурі частину житлових приміщень незавершеного будівництвом будинку по вулиці Брюховецькій, 36 в с. Бірки Яворівського району Львівської області, які пропонуються другому співвласнику 1/2 ідеальної частки згідно з першим варіантом розподілу, та стягнути з неї на користь [PERSON] грошову компенсацію за відхилення від ідеальних часток в будинковолодінні в розмірі 1 879,93 грн., виділити їй земельну ділянку та визнати за нею право власності на 1/2 частини земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, а також стягнукти в її користь з відповідача судові витрати по справі. Відповідач подав до суду письмове пояснення та заперечення на позов та доповнення до нього, в яких вказує на необгрунтованість та безпідставність позовних вимог, мотивуючи це тим, що його відносини із позивачкою носили тимчасовий та не постійний характер, хоча він і визнав її дитину як свою, бо припускав можливість народження сина. Крім цього земельну ділянку, яка розташована за адресою вул. Брюховицька,36 в с.Бірки Яворівського району виділили йому особисто на підставі норм Земельного кодексу України від 18.12.1990 р. згідно з рішенням Ясниської сільської ради - 3 - Яворівського району Львівської області №68 від 15.08.1994 року для обслуговування житлового будинку. Таким чином, дана земельна ділянка не може бути предметом поділу згідно з нормами сімейного права. Житловий будинок, розташований на цій земельній ділянці будував за власний кошт самостійно, так як на той момент мав для цього достатню заробітну плату. Враховуючи той факт, що право власності він набув на земельну ділянку та незавершене будівництво на ній, перебуваючи у законно зареєстрованому шлюбі із [PERSON], то і з її дозволу подарував усе це майно законній спільній дочці [PERSON]. Крім цього, відповідач стверджує, що на момент коли вказує позивачка вони почали будувати будинок, такий вже був збудований, що підтверджується дозволом на підключення потужності, виданий 02 листопада 1993 року, актом обстеження електроустановки житлового будинку від 11 липня 1994 року та робочим проектом газифікації, виконаним на підставі технічних умов від 30 грудня 1994 року, за видачу яких оплачувала [PERSON]. Позивачка жодних своїх власних коштів у будівництво спірного будинку не вкладала, його будував він разом із своєю дружиною, і продовжував це робити навіть після 1996 року. Він часто їздив за кордон на заробітки та усі зароблені кошти вкладав у цей будинок. Покидати свою сім"ю і створювати нову сім"ю з [PERSON] він ніколи не мав і такого їй не обіцяв. Крім цього, до 2009 року позивачка жодного разу не заявляла будь-яких претензій на будинок. Тому, враховуючи усе вище викладене у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та надала пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Просить суд позов задоволити. Представники позивача: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги, викладене в позовній заяві і пояснення позивачки підтримали повністю. Просили позов задоволити. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечила та у їх задоволенні просила відмовити з причин викладених у письмових запереченнях на позов. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено факт перебування відповідача [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який визнається усіма учасниками процесу.. Згідно рішення Ясниської сільської ради № 68 від 15 серпня 1994 року, [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,21 га. Для обслуговування житлового будинку. На підставі такого рішення [PERSON] видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ЛВ № 109, яким підтверджено його право власності на земельну ділянку площею 0,21 га. На території с. Бірки для обслуговування житлового будинку. З листа № 45 від 07 жовтня 2009 року, виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» вбачається, що обєктом незавершеного будівництва по вул. Брюховецькій у с. Бірки Яворівського району Львівської області володіє на праві власності відповідач [PERSON] Судом встановлено та підтверджено документально (квитанціями, платіжними документами) той факт, що [PERSON] та його дружина [PERSON] купували будівельні матеріали та були замовниками необхідних у будівництві робіт по будівництву спірного незавершеного будівництва житлового будинку. Судом критично оцінюються квитанції та ощадні книжки позивачки, досліджені в судовому засіданні, оскільки [PERSON] не змогла представити належних та переконливих доказів відношення даних квитанцій до спільного будівництва житлового будинку з відповідачем, а також, та довести напрямок витрачання грошових коштів, знятих із її ощадних книжок. Показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в судовому засіданні підтверджено факт, що з 1988 року відповідач [PERSON], [PERSON], їх син [PERSON] та [PERSON] проживали разом у [INFO], однак при цьому не зазначили тривалості - 4 - такого проживання. Показами свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні встановлено, що їм відомо зі слів позивачки, що вона із відповідачем [PERSON] домовилися про спільне будівництво будинку, проте особисто ніхто з них не чув такого від відповідача. Наведене вищевказаними свідками, заперечується показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які в судовому засіданні підтвердили факт будівництва відповідачем будинку та оплати ним всіх будівельних матеріалів та робіт, виконаних по його будівництву. Суд приходитиь до висновку, що при вирішенні даного спору слід застосовувати законодавство, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами. Відповідно до ст.43 та п.2 ч.1 ст.44 ЦК УРСР, угоди між громадянами на суму понад 100 карбованців за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу PCP і Української PCP повинні укладатися в письмовій формі. Відтак в даному випадку договір про сумісну діяльність повинен був укладатись у письмовій формі шляхом складання одного документа, підписаного сторонами (ст. 44 ЦК УРСР). Такої угоди сторони між собою не укладали. Пуктом 4 постанови Пленуму Верховного суду України N 7 від 04.10.91 « Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» зі змінами, передбачено що, відповідно до ст.12 Закону України "Про власність" у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі ст.17 ЗК України і ст.14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України "Про власність", таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст.156 ЖК України обов'язок. За змістом частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених статтею 116 ЗК України. Таким чином громадянин одержує у власність частку із земельного фонду, а тому земельна ділянка, одержана громадянином у період навіть шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю. Спірна земельна ділянка не є предметом спільної часткової власності, а є особистою власністю відповідача, тому що набута останнім в порядку реалізації його права на приватизацію землі, і на її придбання не витрачалися спільні кошти позивачки з відповідачем. Право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в - 5 - установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Як вбачається з позовної заяви, Позивачка оспорює право власності, якого у 1996 році з точки зору права не було ані в Позивачки, ані у Відповідача, адже будинок не був прийнятий в експлуатацію, тому аж ніяк не міг бути зареєстрований у виконкомі органу місцевого самоврядування, а незавершене будівництво як таке, відповідно до статті 13 Закону України «Про власність» не відноситься до складу обєктів приватної власності. Постановою Пленуму ВС України №20 від 22.12.95 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розяснено наступне: «Вирішуючи спори про право приватної власності на майно, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 13 Закону "Про власність" об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення, набуті з передбачених законом підстав. Розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України) ; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду") В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім'ю . При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Положення статей 17, 18 Закону "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). Судом встановлено той факт, що Позивачка і [PERSON] не перебували в шлюбних відносинах, мають лише позашлюбного сина, тобто не є і не були подружжям. Позивачка також не є членом сімї [PERSON], тому суд не має підстав у даному спорі застосовувати норми законодавства, які регулюють шлюбні відносини, зокрема Кодекс про шлюб та сімю та відповідні норми Закону України «Про власність», повязані з поняттям сімя. Відповідач [PERSON], будучи єдиним забудовником та фактичним власником - 6 - спірного незавершеного будівництва житлового будинку, законно без порушення норм чинного законодавства України, за згодою своєї законної дружини, розпорядився цим майном на власний розсуд, подарувавши його своїй доньці у 2009 році. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки позивачка, маючи близькі відносини із відповідачем, від якого народила сина, не може претендувати на частину його майна, оскільки вона не була його законною дружиною та не укладала з ним будь-яких угод на спільне будівництво будинку, а в судовому засіданні не доведено факту будівництва спірного будинку спільною працею сторін.

Outcome: dismissed