Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

Позивач у жовтні 2013 року звернулась в суд із позовом до Кіровоградської міської ради,[PERSON], треті особи без самостійних вимог на предмет спору Управління Держземагенства у Кіровоградському районі Кіровоградської області, [PERSON] яким просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 233, 5 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою [ADDRESS] в межах визначених державним актом на право власності на земельну ділянку; визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку серії КР №00008296, виданий на ім"я [PERSON], який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №6209; скасувати державну реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку серії КР №00008296, виданого на ім"я [PERSON], який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №6209. Вимоги мотивує тим, що 09.04.1998 року між нею, [PERSON] та громадянкою [PERSON] було укладено Договір дарування, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером №1514 та зареєстрований Кіровоградським міським Бюро технічної інвентаризації, про що занесений запис де реєстрової кадастрової книги за №17945/98. Відповідно до п.1. цього Договору дарування [PERSON] подарувала, а позивач прийняла в дар 11 / 25 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться за адресою [ADDRESS].Питання про відчуження земельної ділянки сторони Договору дарування не вирішували. На даний час, у позивача виникла необхідність оформити право власності на земельну ділянку необхідну для обслуговування частини житлового будинку за адресою [ADDRESS]. Процедура оформлення права на земельну ділянку, в межах населеного пункту, передбачає отримання рішення органу місцевого самоврядування (Кіровоградської міської ради) про передачу такої земельної ділянки у власність. Для підтвердження того, що земельна ділянка не перебуває у власності та, що її можна передати за рішенням сесії позивач звернувся до Управління Держземагенства у Кіровоградському районі із заявою про надання відповідних відомостей, які необхідно надати до Кіровоградської міської ради. На вказане звернення, позивачем отримано відповідь про те, що згідно земельно- кадастрових даних, станом на 29.12.2012 року (оскільки з нового року таку інформацію надає інший орган), на земельну ділянку в розмірі 233,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS], зареєстровано право власності за гр. [PERSON] згідно державного акта сері КР №00008296, який зареєстровано 07.04.1998 року за №6209. Як виявилося, рішенням Кіровоградської міської Ради народних депутатів від 25.03.1998 року за №236 [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку в розмірі 233,5 кв.м. (0,0234 га.) для будівництва та обслуговування житлового будинку та споруд (присадибна ділянка). 07.04.1998 року на підставі вказаного рішення міськради на ім'я [PERSON] виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії КР №00008296, який зареєстрований в Книзі записів державних актів за №6209. Згідно даного Акту [PERSON] належить земельна ділянка в розмірі 233,5 кв.м., за адресою [ADDRESS].Про те, що вказана земельна ділянка приватизована позивачу не було відомо.Вирішити питання щодо переоформлення права на земельну ділянку по [ADDRESS], в позасудовому порядку, позивач не може, оскільки, як стало відомо [PERSON] який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером №1514 та зареєстрований Кіровоградським міським Бюро технічної інвентаризації, про що занесений запис де реєстрової кадастрової книги за №17945/98. Відповідно до п.1. цього Договору дарування [PERSON] подарувала, а позивач прийняла в дар 11 / 25 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться за адресою [ADDRESS].Питання про відчуження земельної ділянки сторони Договору дарування не вирішували. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав, просив задовольнити повністю. Відповідач- Кіровоградська міська рада, її представник в судове засідання не з»явились, повідомлялись належно ( а.с. 87 ). Відповідач- [PERSON] згідно поданої заяви ( а.с.55) позов визнала та не заперечувала щодо задоволення вимог. Справу просила слухати у її відсутності. При цьому зазначала, що вона є єдиною спадкоємицею після смерті матері, однак до нотаріальної контори не зверталась, спадщину не приймала. Земельну ділянку успадковувати не буде. Треті особи без самостійних вимог на предмет спору - Управління Держземагенства у Кіровоградському районі Кіровоградської області та [PERSON] в судове засідання не з»являлись, повідомлялись належно ( а.с. 89,91 ). Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п а ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Частиною 2 статті 158 ЗК України встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Судом встановлено, що 09.04.1998 року [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування , який нотаріально посвідчений , та згідно якого остання подарувала позивачці , а та прийняла в дар 11 / 25 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в місті Кіровограді по [ADDRESS]. Згідно договору дарування у власність позивача переходить: жилий будинок саманний, облицьований цеглою, загальною житловою площею 57, 37 кв.м, має слідуючі надвірні споруди під літ.БЕ -сараї, під літ.ббД -погріб, під літ.Д- літня кухня, під літ.ГИЗ- вбиральні, загорожа, водопровід, замощення, під літ. е - зливна яма ( а.с. 6). При цьому, власником земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння являється [PERSON], яка померла [INFO]( а.с . 14). Вказане підтверджено Державним актом серїі КР №00008296, який було видано [PERSON] на підставі рішення Кіровоградської міської Ради від 25.03.1998 року №263, та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 07.04.1998 року за №6209 ( а.с. 7, 20). Землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), площею 233, 5 кв.м. Згідно відповіді завідуючої Кіровоградською міською державною нотаріальною конторою №2 від 18.03.2014 року за № 545/01-09, із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої [INFO] спадкоємці не звертались, свідоцтва про право на спадщину не видавались ( а.с. 93-95). Також було з»ясовано, що [PERSON] на момент смерті проживала одна, єдиним спадкоємцем є її донька, заявлений в справі відповідач - [PERSON], яка не має наміру приймати спадщину , що відкрилась після смерті матері, так як окрім земельної ділянки , майно у спадкодавця було відсутнє ( а.с. 55). Представник позивача як в позові , так і в суді вказував , що позивач не може реалізувати своє право на земельну ділянку яка належить померлій [PERSON], оскільки державний акт, який виданий на її ім»я є чинним, та в зв»язку з об»єктивними причинами вона позбавлена можливості укласти додаткову угоду до договору дарування або інший цивільно-правовий договір про перехід права власності на земельну ділянку, тому змушена звертатись до суду. Так, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК ( в редак. 1992 року), до набувача від відчужувача автоматично переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди , якщо інше не передбачалось у договорі відчуження, з необхідністю подальшого оформлення переходу права власності. Відчуження об»єктів нерухомого майна в період з 1 січня 2002 року по 20 червня 2007 року( під час дії ст. 120 ЗК в редак. від 25.10.2001 року) не тягло автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями і спорудами. У таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а ст. 1219 ЦК України визначено виключний перелік прав та обов'язків особи, які не входять до складу спадщини, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об'єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Згідно ст. 131 ЦК України громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Статтею 132 Цивільного кодексу України угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України в редакції, що діяла на той момент, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом. Форми державних актів затверджується Кабінетом Міністрів України. Відчуження об'єктів нерухомого майна не тягнуло автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями та спорудами. Так, відповідно до положень цієї статті, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод. Як убачається із матеріалів справи, цивільно-правова угода щодо відчуження спірної земельної ділянки між позивачем та [PERSON] при укладенні договору дарування, не укладалася. Так, не можуть бути взятими до уваги посилання позивача на положення ст. 377 ЦК України, відповідно до якої до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором, оскільки це суперечить положеннями ст. 9 ЦК, згідно із якою Цивільний кодекс України застосовується до земельних відносин лише тоді, якщо вони не врегульовані спеціальними актами законодавства. Таким спеціальним актом є Земельний кодекс України, стаття 120 якого у первісній редакції не передбачала автоматичного переходу прав на земельну ділянку. Також безпідставними є посилання позивача на положення статті 120 Земельного кодексу України, оскільки зміни до неї, які знову передбачили "автоматичний" перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди (якщо доля земельної ділянки не вирішена у договорі) внесені згідно із Законом N 997-V від 27.04.2007 року та Законом N 1702-VI від 05.11.2009 року, але ці зміни не можуть застосовуватись до правовідносин, які виникли при придбанні позивачем домоволодіння у 1998 році. З 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. № 1702- VІ. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо (п.18-1 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України). Тобто, оскільки у договорі дарування 11 / 25 частини житлового будинку по [ADDRESS], на час його укладення не було визначено розмір земельної ділянки, яка переходить до набувача, то відповідно до набувача переходить лише право на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком з відповідною частиною надвірних будівель, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування, а відтак вимоги є безпідставними та необгрунтованими. Щодо вимог позивача про визнання недійсним та скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КР №00008296, виданого на ім"я [PERSON], який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №6209; скасування державної реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку серії КР №00008296, виданого на ім"я [PERSON], який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №6209, то суд також відмовляє за їх безпідставністю . Одним із способів захисту прав на земельну ділянку може бути визнання державного акту недійсним з підстави визнання недійсним акту органу влади або місцевого самоврядування ,який порушує права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належної їй земельною ділянкою. Само по собі визнання державного акту недійсним без визнання недійсним рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки відповідно до ст.ст.152,155 ЗК України не може бути способом захисту порушеного права. Окрім цього, з 01.01.2013 року набрали чинність окремі положення Закону України « Про державний земельний кадастр» та Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація речових прав здійснюється шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Надання громадянину в користування чи у власність земельної ділянки ,що вже перебуває у власності або у користуванні іншої особи, провадиться лише після вилучення викупу її в порядку, передбаченому ЗК України. Неприпустимим є позбавлення права власності на земельну ділянку особи, яка набула права власності у встановленому законом порядку, але не є власником житлового будинку, будівлі, споруди, що знаходиться на цій земельній ділянці, оскільки особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом ( ч.2 ст.321 ЦК). У відповідності до ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог або заперечень. Частина перша статті 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed