Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-25 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду міста Києва із заявою про встановлення факту проживання однією сім"єю, свою заяву мотивувавши тим, що 01 червня 2016 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], однак ще до реєстрації шлюбу проживали спільно однією сім"єю. [PERSON] [INFO] помер, після його смерті відкрилась спадщина, яка складається зокрема з Патенту на корисну модель [NUMBER], який зареєстровано 25 травня 2015 року. Заявник просить суд встановити факт проживання [PERSON] однією сім"єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з січня 2011 року по червень 2016 року для визнання права спільної сумісної власності в порядку ст.74 СК України на майно, набуте за час спільного проживання з [PERSON] до реєстрації шлюбу. Ухвалою суду від 22.12.2017 відкрито провадження у справі, витребувано у приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Лучковської Тамари Миколаївни ([ADDRESS]) завірену копію спадкової справи, заведеної за померлим [INFO] [PERSON]. Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 19 лютого 2018 року, за власної ініціативи суду, до участі у розгляді вказаної справи, у якості заінтересованої особи, залучено [PERSON] В судовому засіданні представник заявника заяву підтримав та просив суд її задовольнити з підстав зазначених у заяві. Заінтересовані особи до суду не з"явились, були належним чином повідомлені про час, день та місце розгляду справи; від приватного нотаріуса Лучковської Т.М. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, від [PERSON] заяв та клопотань до суду не надходило. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов"язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов"язки, що закріплено в ст. 43 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення заявника та її представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 01 червня 2016 року був укладений шлюб, що вбачається зі свідоцтва про шлюбу виданого Солом"янським РВ у м.Києві ДРАЦС ГТУЮ у м.Києві 01 червня 2016 року, актовий запис №944. Заявник стверджує, що проживала з [PERSON] однією сім"єю, але без реєстрації шлюбу ще з 2011 року, вказані обставини також підтвердили, допитані у судовому засіданні, свідки [PERSON] та [PERSON] [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації смерті ГТУЮ у м.Києві 17 жовтня 2016 року, актовий запис №15791, після його смерті відкрилась спадщина. Заявник вказує, що встановлення факту проживання її однією сім"єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з січня 2011 року по червень 2016 року необхідно для визнання права спільної сумісної власності в порядку ст.74 СК України на майно, набуте за час спільного проживання [PERSON] з [PERSON] до реєстрації шлюбу. На запитання суду щодо необхідності встановлення факту проживання однією сім'єю представник заявника в судовому засіданні пояснив, що встановлення юридичного факту заявнику необхідно з метою визнання права власності на спільне сумісне майно, набуте з покійним чоловіком, яке оформлене на його батьків. При цьому обсяг майна не визначено. В спадковій справі відсутні дані щодо майна померлого. На вимогу суду, ПН Хмельницького МНО Лучковською Т.М. надано суду копію спадкової справи №36/2016 після смерті [PERSON], яка була досліджена судом у судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності У відповідності до ст. ст. 76 - 83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 7 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Беручи до уваги те, що юридичний факт, який просить встановити заявник, не породжує юридичні наслідки для нього, оскільки не визначено обсяг спадкового майна, що є предметом поділу, тобто від цього факту не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, вимоги заяви є такими, що задоволенню не підлягають. З урахуванням зазначеного, в тому числі враховуючи, що заявником не надано належних та допустимих доказів, що Патент на корисну модель [NUMBER], який зареєстровано [PERSON] 25 травня 2015 року, входить до складу спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON], не здобуто таких доказів і у судових засіданнях, а тому у задоволенні вимог заяви слід відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed