Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

21.04.2021 року [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] , перебувала у шлюбі з [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 126 від 25.07.2003. Під час шлюбу у них народилась донька - [PERSON] , [INFO] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбу зроблено відповідний актовий запис за № 268 від 26.10.2006 р. Рішенням від 16.06.2009 Жовтневого районного суду м. Запоріжжя по справі № 2-1734/09 було змінено [PERSON] , [INFO] , прізвище на [INFO] та було видано повторно свідоцтво про народження - [PERSON] , серія [NUMBER] . До досягнення доньки - [PERSON] повноліття, відповідач сплачував аліменти, але [INFO] дочці [PERSON] виповнилось 18 років, та вона стала повнолітньою. Дочка [PERSON] навчається в Економіко-правничому фаховому коледжі Запорізького національного університета на 2 курсі денної (контрактної) форми навчання, спеціальність "Журналістика". Вище зазначене підтверджується Договором № 63/19-К від 05.08.2019 про надання освітніх послуг та Довідкою №31-26/101 від 09.03.2021. Відповідно до умов Договору № 63/19-К від 05.08.2019, де в п. 5.2 Договору зазначена загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 39 600,00 грн., а саме 1 курс - 2019-2020 навчальний рік - 9900,00 грн.; 2 курс - 2020-2021 навчальний рік - 9900,00 грн.; 3 курс - 2021-2022 навчальний рік - 9900,00 грн.; 4 курс - 2022-2023 навчальний рік - 9900,00 грн. Пунктом 5.3 Договору зазначено, що замовник вносить плату щосеместрово не пізніше ніж за 15 календарних днів до початку семестру у сумі 4950,00 грн. Дочка [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, а також Довідкою від 08.04.2021 № 04-28/1-1448 про реєстрацію місця проживання особи, разом з позивачем [PERSON] та її малолітнім сином. Позивач працювала в ПАТ "Запоріжжяобленерго" юристом в юридичному відділі та після народження другої дитини - [PERSON] , [INFO] та по теперішній час знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною по досягненню ним 6-річного віку та знаходиться на обліку в УСЗН ЗМР по Олександрівському району м. Запоріжжя і відповідно отримує державну соціальну допомогу. Розмір отриманої соціальної допомоги повністю йде на оплату обов`язкових соціальних платежів, на медичне обслуговування дітей позивача. Також донька - [PERSON] є вихованкою ДЮСШ «Україна» - академічне вислування, що в свою чергу також потребує додаткових фінансових витрат (проїзд на тренування, форма, тренувальне обладнання, витрати на виїзні збори по Запорізькій області та поза її межами). Також навчання [PERSON] потребує додаткових витрат, а саме вартість навчання, вартість підручників, комп`ютера, Інтернету тощо, що з урахуванням її віку призводить до великих витрат. Адже позивач [PERSON] сама повністю оплатила навчання за 2 (два) курси навчання в Економіко-правничому фаховому коледжі Запорізького національного університету. Оскільки [PERSON] навчається у Економіко-правничому фаховому коледжі Запорізького національного університету і потребує матеріальної допомоги, [PERSON] повинен сплачувати аліменти. Крім того, зазначає, що вищевказаною нормою передбачено, що обов`язок з надання допомоги в порядку ст. 199 СК України покладається на батьків, а не на одного з них. Також обсяг обов`язків залишається у батьків щодо утримання дитини після досягнення нею повноліття, у випадках, передбачених законодавством. Звертає увагу суду на те, що [PERSON] працездатний, інших осіб на утриманні не має, працює, отримує дохід, має нерухоме майно, його стан здоров`я дозволяє працювати, а тому вважає, він може сплачувати такий розмір аліментів. Тому відповідно до ч. 1 ст. 200 СК України, з відповідача належить стягнути аліменти на її користь на утримання повнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частки від його заробітку (доходу) щомісячно на весь час навчання, але не більше як до досягнення дочкою двадцяти трьох років. На підставі вищевикладеного просить суд стягнути з [PERSON] , [INFO] , на її користь, на утримання повнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі ј частки від його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 21.04.2021 року на весь час навчання, але не більше як досягнення нею двадцяти трьох років. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2021 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження. Справу призначено до слухання на 15.07.2021 року на 08 год. 40 хв. В судове засідання позивача надала заяву про розгляд справи у її відсутність, наполягала на задоволенні позову. Просила винести заочне рішення по справі. За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи через офіційний веб-портал судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/fair/sud0808, а також у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України у судове засідання не з`явився, поважну причину неявки суду не повідомив, відзив не надав, у зв`язку з чим, на підставі ч. 3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у його відсутність, на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Згідно зі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином, повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процес за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Враховуючи той факт, що право на справедливіш суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави- учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). За змістом ст. 55, 64, 124 Конституції України право на судовий захист гарантується та забезпечується. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежений. Цей принцип знайшов своє відображення і в рішенні Конституційного суду № 9-зп від 25.12.1997 року. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ст. 16 ЦК України, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини 1 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3)показаннями свідків. Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 25 липня 2003 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Запоріжжя, актовий запис за № 126, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 25 липня 2003 року (а.с. 8). [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась донька [PERSON] . 26.10.2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданого 26.10.2006 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції (а.с. 9). Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16.06.2009 року було змінено [PERSON] , [INFO] , прізвище на [INFO] та було видано повторно свідоцтво про народження - [PERSON] , серія [NUMBER] . Батьками [PERSON] зазначено [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). На теперішній час їх спільна дитина [PERSON] навчається в Економіко-правничому фаховому коледжі Запорізького національного університету на 2 курсі денної (контрактної) форми навчання, спеціальність "Журналістика", що підтверджується Договором № 63/19-К від 05.08.2019 про надання освітніх послуг та Довідкою №31-26/101 від 09.03.2021 (а.с. 12-13). Відповідно до умов Договору № 63/19-К від 05.08.2019, де в п. 5.2 Договору зазначена загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 39 600,00 грн., а саме 1 курс - 2019-2020 навчальний рік - 9900,00 грн.; 2 курс - 2020-2021 навчальний рік - 9900,00 грн.; 3 курс - 2021-2022 навчальний рік - 9900,00 грн.; 4 курс - 2022-2023 навчальний рік - 9900,00 грн. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] , проживає разом з позивачем [PERSON] та знаходиться на її утриманні. Доходів [PERSON] не вистачає на необхідне забезпечення повнолітньої дочки на період її навчання у вищевказаному навчальному закладі, оскільки на теперішній час знаходиться у декретній відпустці по догляду за малолітньою дитиною [PERSON] до досягненню ним 6-річного віку та знаходиться на обліку в УСЗН ЗМР по Олександрівському району м. Запоріжжя і відповідно отримує державну соціальну допомогу. Розмір отриманої соціальної допомоги повністю йде на оплату обов`язкових соціальних платежів, на медичне обслуговування дітей позивача. Крім того донька - [PERSON] є вихованкою ДЮСШ «Україна» - академічне вислування, що в свою чергу також потребує додаткових фінансових витрат (проїзд на тренування, форма, тренувальне обладнання, витрати на виїзні збори по Запорізькій області та поза її межами). Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Виходячи з ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров*я та матеріальне становище дитини; стан здоров*я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. В силу ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. За ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У зв`язку з продовженням навчання, дитина потребує матеріальної допомоги від батьків. Відповідач [PERSON] не надає у добровільному порядку матеріальну допомогу [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , яка продовжує навчання. На підставі п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов`язкової сукупності юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі. 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Згідно ч. 2 ст. 199 СК України, право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Варто зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов*язний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Визначаючи розмір аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору, та враховує наступні обставини, що спільна дитина [PERSON] дійсно навчається у навчальному закладі, та відповідно до вимог сімейного законодавства повнолітня дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку батьків. Як зазначено у позовній заяві відповідач [PERSON] є працездатною особою та батьком дитини. Інших осіб на утриманні не має. З урахуванням викладеного суд вважає, що відповідач може та повинен надавати матеріальну допомогу на утримання своєї повнолітньої дитини, яка продовжує на теперішній час навчання, і у зв`язку з цим її потребує. Відповідно до ст. 199 СК України, з останнього, необхідно стягнути аліменти у розмірі ј частини від всіх видів доходу щомісячно, на період навчання повнолітньої доньки в Економіко-правничому фаховому коледжі Запорізького національного університету. На думку суду, такий розмір аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення утримання повнолітньої доньки до закінчення нею навчання. Згідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в межах суми платежу за один місяць допускається до негайного виконання. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 908,00 грн.

Outcome: approved