Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання права власності у порядку спадкування за законом. Представник позивача у судове засідання не зявилася, відповідно до письмової заяви просила суд слухати справу за її відсутності та визнати за позивачем право власності у порядку спадкування за законом на земельну ділянку, площею 0,0872 га, що знаходиться за адресою: садове товариство "Авіатор", Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, після померлої 29 травня 2015 року [PERSON]. Представник відповідача у судове засідання не зявився, відповідно до письмової заяви голова Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області просив суд слухати справу за відсутності представника селищної ради. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, суд дійшов до наступного. 29 травня 2015 року померла мати позивача [PERSON] (далі -«спадкодавець»), що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ №635458, видане 02.06.2015 року Індустріальним відділом державної РАЦС Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина до складу якої входить земельна ділянка площею 0,0872 га, що знаходиться за адресою: садове товариство "Авіатор", Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, яка належала спадкодавцю на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 22.05.2003 року, за реєстровим № 932. [PERSON], являюся спадкоємицею після смерті [PERSON], та звернулася до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після померлої 29.05.2015 року [PERSON] 01 березня 2016 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 0,0872 га, що знаходиться за адресою: садове товариство "Авіатор", Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, проте, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину, про що винесла постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 01.03.2016 року, у зв'язку з тим, що право власності на вищевказаний об'єкт нерухомого майна, не було зареєстровано належним чином у відповідності до ст. 182 Цивільного Кодексу України за спадкодавцем. Відповідно до ст.81 ЗК України (в редакції станом а квітень 2003р.) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Стаття 125 ЗК України визначає, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно до ст.131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України (1540-06 ) з урахуванням вимог цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст. 132 ЗК України угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення. Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі у п. 1.1. зазначає, що право власності на землю посвідчується державним актом - на право приватної власності на землю. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у п.3.5 визначено, що спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року №7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом). Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: - цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; - свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК). Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: - ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; *виготовлення технічної документації на земельні ділянки; *визначення меж земельної ділянки в натурі; *погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; *одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; *реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X "Перехідні положення" ЗК. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. У зв'язку з викладеним вище, у позивача виникли складності у оформленні права на спадщину - земельну ділянку площею 0,0872 га, що знаходиться за адресою: садове товариство "Авіатор", Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, та єдиним способом захисту є звернення із даним позовом до суду. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. З ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Разом з тим, главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 21 та 64 Конституції України права громадянина є непорушними та такими, що не можуть бути відчужені, вони також не можуть бути обмежені, крім випадків, прямо передбачених законом. За приписом ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України (далі за текстом ЦПК України), який дублюється у ст. 15 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав і охороняємих законом інтересів. За таких обставин, позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а відтак підлягають задоволенню.

Outcome: approved