Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

24 квітня 2017 року [PERSON] подала до суду з позовом до [PERSON], яким просила позбавити його батьківських прав відносно їх доньки [PERSON], [INFO], пославшись на те, що відповідач безпричинно тривалий час не спілкується з дитиною, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, матеріального утримання не надає. За наведеного, позивачка з підстави ухилення відповідача від виконання своїх обов"язків по вихованню дитини, в порядку ст.165 СК України як одна з батьків звернулася до суду з зазначеним позовом і просила про його задоволення. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Пояснила, що на кінець 2014 року вони з відповідачем у м.Снігурівка Миколаївської області припинили сімейні стосунки через його негідну поведінку. Вона повернулася на постійне проживання до Вінницької області. За тим, що відповідач знав її з дитиною адресу, мав змогу приїздити або ж спілкуватися і приймати участь у вихованні дитини у будь-якому вигляді, він з власної волі більше двох років своїх батьківських обов"язків не виконує. Спілкування з дитиною не ініціює, на зв"язок не виходить. За її позовом у листопаді 2016 року Тиврівським райсудом Вінницької області ухвалено заочне рішення про їх розірвання шлюбу, натепер у вказаному суді розглядаються вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини. Відповідач, за належності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи шляхом друку газетного оголошення у періодичному виданні газеті "Рідне Прибужжя" 18 травня 2017 року у судове засідання не з"явився. Про причини неявки не сповістив, заяви про відкладення розгляду справи не надав. За згоди позивачки, судом ухвалено про розгляд справи заочним порядком згідно глави 8 ЦПК України. Представник органу опіки та піклування Тиврівської районної державної адміністрації Вінницької області, в порядку ст.158 ЦПК України, подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, яке суд задовольнив. Заслухавши учасників процесу, дослідивши докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 жовтня 2011 року, який розірвано набравшим чинності рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 15 листопада 2016 року, про що суду надано його копію, посвідчену відповідністю оригіналу (а.с.6). Від шлюбу бувше подружжя має малолітню доньку [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачкою в [ADDRESS]. На підтвердження наведених обставин суд дослідив копію свідоцтва про народження [PERSON], серії [NUMBER], видане виконавчим комітетом Гніванської міської ради Тиврівського району Вінницької області за актовим записом №108 від 06 серпня 2012 року та довідку Гніванського КП "Гніваньводопостач" від 10.04.2017 року за №962 про склад сім"ї позивачки за місцем проживання (а.с.5,11). Позивачка ствердила про припинення з відповідачем сімейних стосунків у грудні 2014 року з наступним її виїздом на постійне проживання до м.Гнівань Вінницької області до батьків. По довідці з Гніванського дошкільного навчального закладу №5 (дата видачі 10.04.2017 року, вих.№110) [PERSON], 2012 року народження, відвідує заклад з 22 квітня 2015 року по даний час, опікується нею лише матір, батько дівчинки дошкільний заклад не відвідував, участі у батьківських зборах, навчально-виховних закладах не приймав (а.с.8). З акта обстеження матеріально-побутових умов проживання від 09 квітня 2017 року, складеного депутатом Гніванської міської ради Стужук І.С. у присутності свідків [PERSON] і [PERSON] слідує, що батько дитини [PERSON] участі у її вихованні не приймає і фінансової допомоги не надає (а.с.7). Допитана свідком [PERSON] показала, що тривалий час знає сім"ю позивачки та хрещеною матір"ю її доньки [PERSON]. Батько дівчинки [PERSON] з початку 2015 року з нею не спілкується та відповідно ніякої участі у вихованні не приймає. Адресу місця проживання дитини відповідач знає. Позивачка ніяких перешкод у спілкуванні з дитиною не чинить, на зворот неодноразово намагалася вийти на зв"язок з бувшим чоловіком, однак він та його родичі змінили номери телефонів та встановили блокування у соціальних мережах. Утримання дитині надає мати та її родичі. Згідно довідок Снігурівського районного центру соціальних служб для сім"ї, дітей та молоді за №213 від 18 травня 2017 року та Тиврівського районного центру соціальних служб для сім"ї, дітей та молоді за №01-21/198 від 15 травня 2017 року сім"я [PERSON] та [PERSON] на обліку та під соціальним супроводом РЦСС СДМ не перебували. Згідно висновку від 22 травня 2017 року, прийнятого з посиланням на досліджені судом докази, а також акт обстеження умов проживання позивачки [PERSON] від 15 травня 2017 року, орган опіки та піклування Тиврівської райдержадміністрації визнав доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав (а.с.49-51). У відповідності до положень ст.12 ч.1 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року "Про права дитини" (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) та ст.171 СК України, суд не заслуховував думку малолітньої дитини [PERSON], враховуючи, що з огляду на вік - чотири роки, вона не може сформулювати та висловити свою думку з питання позовних вимог. Між сторонами мають місце правовідносини щодо захисту інтересів неповнолітньої дитини, що регулюються Сімейним Кодексом України. Відповідно до вимог ст.ст.150,180 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про стан здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, що є найважливішими обов'язками матері і батька, а також повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 4 ст.155 СК України передбачає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої Законом. Зокрема, п.2 ч.1 ст.164 СК України встановлюється, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п.п.15,16 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування; медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Як зазначається принципом шостим Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, малолітня дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості та в умовах турботи. Частинами 2,3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч.1 ст.12 цього ж Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.1 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, а також за нормою ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У розумінні положень частини 1 ст.164 СК України ухилення від виконання батьківських обов'язків передбачає систематичне невиконання обов'язку турбуватись про дітей, в чому воно б не виражалось (не годувати, не забезпечувати необхідним одягом, медичною допомогою, не задовольняти життєво важливих потреб дитини). Європейський суд з прав людини у рішення по справі «Савіни проти України», яке 18 березня 2009 року набуло статус остаточного, підкреслив, що при вирішенні питання про відібрання дітей від батьків необхідно чітко встановити, чим зумовлено незадовільність виховання дітей; чи є такі дії єдиним безальтернативним вирішення цієї проблеми та чи є достатньо виправданим таке серйозне втручання в сімейне життя. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (з наступними змінами та доповненнями) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Як встановив суд у справі, відповідач усунувся від участі у вихованні дитини з січня 2015 року, коли вони з позивачкою вирішили питання про роздільне проживання. Надалі він, знаючи адресу проживання дитини та засоби для участі у її вихованні умисно з донькою не спілкується, будь-яких дій, що свідчили б про турботу не вчиняє, у тому числі не надає і матеріального утримання, про що свідчить звернення позивачки до суду з позовними вимогами про стягнення аліментів за рішенням суду. Суд вважає, що така поведінка відповідача є винною. Суд не встановив, що позивачка чинить перешкоди участі батька у вихованні дитини. За таких обставин, суд дійшов висновку про доведеність достатніх підстав для застосування до відповідача крайнього заходу впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, яким є позбавлення батьківськіх прав, і ухвалює про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved