Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

Позивач, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення невиплаченої заробітної плати, суми збитків, завданих інфляцією та компенсації по заробітній платі в загальній сумі 30 249,1056 грн. Свої вимоги мотивує тим, що розпорядженням Каховської районної державної ад-міністрації Херсонської області від 20.01.2015 року №7 ос «Про призначення [PERSON] », позивача з 20.01.2015 року було призначено на посаду головного спеціаліста сектору економічного розвитку і торгівлі районної державної адміністрації. Розпорядженням відповідача від 24.02.2017 року №33 ос «Про звільнення [PERSON] », останній з 28.02.2017 року був звільнений з цієї посади у зв"язку з переведенням до управління економічного розвитку та цивільного захисту районної державної адміністрації. Також, [PERSON] вказує на те, що розпорядженням відповідача від 29.08.2016 року був звільнений з 29.08.2016 року завідувач сектору економічного розвитку і торгівлі районної Державної адміністраціїі, з цього часу та до 28.02.2017 року включно [PERSON] вико-нував обов"язки завідувача сектору разом з виконанням і своїх обов"язків головного спеціа-ліста, однак заробітну плату за додаткове навантаження не отримував. Ухвалою Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 15 листопада 2018 року по справі відкрито провадження, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав у ній викла-дених. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому, вказано, що 11.01.2017 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських організацій було зареєстровано Управління сектору економічного розвитку і торгівлі як юридичну особу, у зв"язку з цим, [PERSON] був переведений до новоство-реного Управління на посаду головного спеціаліста з виплатою компенсації за невикори-стану відпустку. За період відсутності завідувача сектору економіки районної державної адміністрації, у 2016 році було відсутнє будь-яке подання керівника щодо встановлення позивачеві виплати за додаткове навантаження, у зв"язку з виконанням обов"язків тимчасово відсутнього дер-жавного службовця, що передбачено ч.3 ст.52 Закону України «Про державну служ-бу» (№889-VІІІ), де зазначено, що виплата за додаткове навантаження у зв"язку з вико-нанням обов"язків тимчасово відсутнього державного службовця встановлюється керівником державної служби державному службовцю за подання його безпосереднього керівника у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця. Зважаючи на заначене у відзиві, у судовому засіданні представник відповідача просив у позові відмовити. Позивач вважав заперечення проти позову викладені представником відповідача у від-зиві безпідставними та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, про що за-значив у відповіді на відзив. Заслухавши доводи позивача, представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі ЦПК України), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4ЦПК України). Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є спра-ведливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефек-тивного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізич-них осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1 та 3 статті 13ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інак-ше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передба-чених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо пред-мета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено ви-моги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених за-коном (частини 1, 2 статті 12ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті об-ставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що розпорядженням Каховської районної державної адміністрації Херсонської області від 20.01.2015 року №7 ос «Про призначення [PERSON] », позивача з 20.01.2015 року було призначено на посаду головного спеціаліста сектору економічного розвитку і торгівлі районної державної адміністрації. Розпорядженням відповідача від 24.02.2017 року №33 ос «Про звільнення [PERSON] », останній з 28.02.2017 року був звільнений з цієї посади у зв`язку з переведенням до управління економічного розвитку та цивільного захисту районної державної адміністрації. (а.с. 6-7). В період з 29.08.2016 року по 28.02.2017 року [PERSON] фактично виконував обов"язки завідувача сектору економічного розвитку і торгівлі районної державної адмі-ністрації, оскільки згідно посадової інструкції завідувача сектору, відповідно до п. 5 підроз-ділу «Загальні положення» якої однозначно встановлено, що на час відсутності у зв"язку з відпусткою, хворобою та іншими причинами завідувача сектору заміщає головний спеціаліст сектору економічного розвитку і торгівлі районної державної адміністрації. [PERSON] в період з 29.08.2016 року по 28.02.2017 року був єдиним працівником сектору економічного розвитку і торгівлі районної державної адміністрації, про що свідчать табелі обліку вико-ристання робочого часу (а.с.15-21). У відповідності з ч. 4 ст. 52 Закону України «Про державну службу (889-VІІІ) держав-ним службовцям передбачена виплата за додаткове навантаження у зв"язку з виконанням ни-ми обов"язків за вакантною посадою державної служби пропорційно додатковому наванта-женню за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою. Статтею 43Конституції України передбачено, що кожен має право на належні, безпеч-ні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своє-часне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з положеннями частини 1 статті 94 КЗпП України, заробітна плата являє собою винагороду, обчислену, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до частини 1 статті 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується пра-цівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нор-мативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової ор-ганізації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колек-тивом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнад-цять календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійсню-ється виплата. Крім національного законодавства, право на заробітну плату захищається й Кон-венцією про захист заробітної плати № 95, яка ратифікована 31.01.1961 року. Відповідно до ст. 1 даної Конвенції, метою цієї Конвенції є термін «заробітна плата», який означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Конвенції, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким ви-плачується або повинна виплачуватись заробітна плата. Відповідно до ст. 12 Конвенції, заробітна плата виплачуватиметься через регулярні проміжки часу. Якщо немає інших відповідних урегулювань, котрі забезпечують виплату за-робітної плати через регулярні проміжки часу, то періоди виплати заробітної плати має бути продиктовано національним законодавством або визначено колективним договором чи рі-шенням арбітражного органу. Відповідно до вимог ст.34 Закону України «Про оплату праці», компенсація праців-никам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, про-водиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари i тарифів на послуги у по-рядку, встановленому чинним законодавством. Згідно з ч. 5 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. За правилами ст. 3 цього Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення су-ми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утри-мання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфля-ція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем не були дотримані вищевказані вимоги, а тому, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача: за-боргованості по заробітній платі в розмірі 18728,00 грн грн., сума збитків, завданих інфля-цією 7638,22 грн., компенсація по заробітній платі 3882,88 грн. підлягають задоволенню в межах заявлених позивачем вимог. Відповідачем, зазначаючи у відзиві про незгоду з позовними вимогами не запере-чується той факт, що позивач виконував обов"язки завідувача сектору разом з виконанням і своїх обов"язків головного спеціаліста. Однак, відповідач посилається на Постанову Кабіне-ту Міністраів України (п.2) «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівни-кам апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09.03.2006 року №268, якою передбачено, що лише керівник органу приймає рішення щодо встановлення оплати за виконання обов"язків тимчасово відсутнього керівника або заступ-ника керівника структурного підрозділу. За період відсутності завідувача сектору економіки районної державної адміністрації, у 2016 році було відсутнє будь-яке подання керівника щодо встановлення позивачеві доплати за додаткове навантаження, у зв"язку з виконанням обов"язків тимчасово відсутнього державного службовця (а.с.15-19). Одночасно в запереченнях не вказано про те, що до службових обов"язків позивача входить слідкувати за дотриманням виконання процедури щодо встановлення виплати за до-даткове навантаження у зв"язку з виконанням обов"язків тимчасово відсутнього державного службовця, з огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку про порушення прав по-зивача. Таким чином відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі, суми збитків, завданих інфляцією та компенсацію по виплаті заробітної плати. Вивчивши матеріали справи, заслухавши думки сторін, суд дійшов висновку про необ-хідність задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до положень статті 141 ЦПКУкраїни звідповідача накористь держави під-лягає стягненнюсудовий збірв сумі 704,80 грн. оскільки позивач звільнений від сплати су-дового збору за подання позовної заяви про стягнення заробітної плати.

Outcome: approved