Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

У позові, уточненому в процесі розгляду справи шляхом зменшення позовних вимог, [PERSON] просив стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Чернігівгаз" ( далі ПАТ „Чернігівгаз") на його користь 17 297,84 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 24.10.2013 року по 23.06.2014 року. Позовні вимоги мотивував тим, що, при звільненні з роботи за п.3 ст.40 КЗпП України з 23.10.2013 року йому безпідставно не було нараховано та виплачено 184,70 грн компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки, а також безпідставно утримано та не виплачено 550,00 грн премії. Після проведеної Територіальною державною інспекцією з питань праці Чернігівської області перевірки та часткового підтвердження факту не вірного нарахування компенсації за дні невикористаної відпустки, 24.06.2014 року відповідачем донараховано 151,34 грн, які були перерахована на його банківський рахунок. Рішенням Семенівського районного суду Чернігівської області від 27 серпня 2014 року позов задоволено частково, стягнуто з ПАТ „ Чернігівгаз" на користь [PERSON] середню заробітну плату за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 17432,14 грн . У частині вимог про стягнення 184,70 грн компенсації за невикористану відпустку та 550,00 грн премії прийнято відмову від позову. В решті позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі на зазначене рішення ПАТ „Чернігівгаз" ставить питання про його скасування у частині задоволених вимог, та просить у позові в цій частині відмовити. Рішення в частині прийняття відмови від позовних вимог [PERSON] сторонами не оскаржується, отже його законність та обґрунтованість апеляційним судом не аналізується в рамках даної апеляційної скарги. Доводами апеляційної скарги є посилання апелянта на його незаконність у зв"язку з неналежною оцінкою доказів та порушенням норм процесуального права. Апелянт вважає, що при звільненні позивачу у встановлений законом строк було виплачено всі суми, нараховані бухгалтерією. Сума компенсації за два дні невикористаної відпустки не могла бути виплаченою, оскільки не була нарахована помилково, проте, після встановлення такого факту Територіальною державною інспекцією з питань праці Чернігівської області, сума, зазначена у Акті перевірки, була негайно перерахована позивачу, тобто, застосування ст. 117 КЗпП України судом першої інстанції було неправомірним. Також, апелянт вказує на те, що позивачем не надано доказів його звернення до відповідача з заявою про неправильне нарахування сум при звільненні, тому, допущена помилка роботодавцем у розрахунку всіх виплат при звільненні позивача не повинна розцінюватись, як порушення ст. 116 КЗпП України. У письмових запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] просить її відхилити, вважаючи, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права. У судовому засіданні представник ПАТ „ Чернігівгаз" апеляційну скаргу підтримав, пославшись на обставини, якими обґрунтовував її доводи, а позивач та його представник просили скаргу відхилити. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи у апеляційному суді, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, визначених ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. По справі судом першої інстанції встановлено і не оспорюється сторонами, що [PERSON] перебував у трудових правовідносинах з відповідачем з 14.08.1982 року по 23 жовтня 2013 року, звільнений за п.3 ст.40 КЗпП України. При звільненні з роботи всі нараховані працівнику суми були виплачені у строки, передбачені ст.116 КЗпП України. Проте, сума 151,34 грн ( з відповідними відрахуваннями) компенсації за два дні невикористаної відпустки помилково не була нарахована позивачу, а була виплачена йому лише 24.06.2014 року після того, як за зверненням [PERSON] Територіальною державною інспекцією з питань праці Чернігівської області було встановлено факт не повного розрахунку з працівником при його звільненні, а саме, що у суму, що не було включено 151,34 грн компенсації за два дні невикористаної відпустки. Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того, що з вини відповідача - ПАТ „Чернігівгаз" було допущено порушення ст. 116 КЗпП України, оскільки при відсутності спору при звільненні [PERSON] йому не у повному обсязі було виплачено всі належні до сплати суми. При цьому, пославшись на роз"яснення пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року, Про практику застосування судами законодавства про оплату праці„ та на Постанови Верховного суду України від 03.07.2013 року і 26.11.2011 року, суд першої інстанції виходив з того, що незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати не є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності. З рішенням суду першої інстанції повністю не може погодитись апеляційний суд, так як оскаржуване рішення не відповідає наявним у справі доказам та постановлене без врахування всіх суттєвих для вирішення спору обставин, а також, усупереч правовій позиції Верховного Суду України, викладеній по справі № 6-60 цс11 від 21.11.2011 року, яка згідно з вимогами ст. 360-7 ЦПК України є обов"язковою для всіх судів України. Апеляційним судом встановлено, що дійсно, відповідачем з його вини розрахункова сума до сплати при звільненні [PERSON] була помилково визначена на 151,34 суми менше, ніж належало виплатити, зокрема було не нараховано компенсацію за два дні не використаної позивачем відпустки. Недоплачена сума була йому перерахована лише 24.06.2014 року після отримання висновків Територіальної державної інспекції з питань праці Чернігівської області та постанови Новозаводського районного суду м. Чернігова, якою до адміністративної відповідальності за порушення законодавства про оплату праці було притягнуто бухгалтера ПАТ „ Чернігівгаз" ( а.с. 73,74-81). За вказаних обставин, наявність підстав для застосування до спірних правовідносин ст.117 КЗпП України є очевидними. Доводи апелянта, що те , що про таку помилку при розрахунку сум до сплати роботодавець не знав, не заслуговують на увагу, оскільки за змістом ч.1 ст.116 КЗпП України, всі належні до виплати суми працівнику мають бути виплачені у день його звільнення, що виконано не було, а некомпетентність чи випадкова арифметична помилка відповідальної за нарахування сум до сплати особи, не є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Той факт, що виплата була здійснена не у повному обсязі та з вини роботодавця, визнано сторонами, та підтверджено Актом перевірки Територіальної державної інспекції з питань праці Чернігівської області та фактом добровільного донарахування зазначеної суми і її перерахування 24.06.2014 року на рахунок позивача. Проте, з дня звільнення до дня поновлення порушеного права пройшло вісім місяців - з 24.10.2013 по 24.06.2014 року. Виходячи з середньомісячного заробітку 2241,47 грн, середньоденного 107,44 грн та погодинної тарифної ставки 13,43 грн, розрахованих ПАТ „Чернігівгаз" за правилами абзацу 4 пункту 2 та останнього абзацу пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року, ( а.с.154) та , які не оспорюються стороною позивача, за вісім місяців ( листопад, грудень 2013 року та січень, лютий, березень, квітень, травень + 7 днів жовтня + 23 дні червня 2014 року), розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 17931,76 грн. ( 2241,47x 8).Саме ця сума підлягала б стягненню за умови, що вона була визначена роботодавцем для розрахунку при звільненні, але безпідставно не була виплачена. Проте, з матеріалів справи вбачається, що розрахована сума до виплати [PERSON] при його звільненні була виплачена своєчасно, проте, з вини відповідача її розмір було визначено на 151,34 грн меншим, ніж фактично належало до виплати. Про неповний розрахунок позивач вказував у своїх зверненнях до роботодавця, проте, недоплачена сума 151,34 грн виплачена позивачу лише 24.06.2014 року на підставі висновків Територіальної державної інспекції з питань праці Чернігівської області. Враховуючи встановлене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що сума 151,34 грн може бути визнана спірною, тобто, такою, що підлягала сплаті при звільненні, але фактично виплачена лише після встановлення компетентним органом факту неповного розрахунку - на 151,34 грн менше, ніж належало до сплати. Відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних працівникові при звільненні сум, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 вд 24.12.1999 року № 13 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" та відповідно до правової позиції, висловленої в Постанові Верховного Суду України за результатами розгляду справи № 6-60 цс11 від 21.11.2011 року, які є обов"язковими для всіх судів України, вирішуючи питання про розмір стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, при частковому задоволенні позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Як встановлено судом, спірними для позивача та відповідача на момент звільнення являлась сума 734,70 грн, про стягнення якої і був заявлений позов (184,70 +550,00). Обґрунтованими вимоги визнано лише частково - щодо недоплати 151,34 грн (що становить 20,6 % від заявленої вимоги), яка в позасудовому порядку на підставі припису Територіальної державної інспекції з питань праці Чернігівської області була виплачена позивачу до ухвалення судового рішення по справі ( а.с.27). Крім того, виходячи з розміру середнього заробітку ( 2241,47 грн) та істотності тієї частки, яка обґрунтовано ним була заявлена до стягнення (151,34 грн), що становить 6,75%, а також, враховуючи, що доказів щодо конкретного періоду виникнення спору та що зазначена недоплата хоча і була з вини роботодавця, але не доведено у цьому його прямого умислу, крім того, враховуючи, що позивачем не надано доказів конкретної дати його звернення до відповідача з приводу розрахункових сум, апеляційний суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] частково, стягнувши за час затримки розрахунку при звільненні на його користь з відповідача 3 000,00 грн. Апеляційний суд також вважає за необхідне зазначити, що посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду України по справі від 03.07.2013 року, відповідно до якої незначна частка заборгованості підприємства не є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності, являється правомірним, оскільки в ній іде мова про відповідальність роботодавця при зазначених порушеннях у принципі. Проте, вказана правова позиція має враховуватись з дотриманням позиції Верховного Суду України по справі №6-60 цс11 від 21.11.2011 року, відповідно до якої, при визначенні розміру такої цивільної відповідальності при затримці розрахунку при звільненні працівника, у випадку коли йдеться про спірні суми, врахуванню підлягають всі вищенаведені істотні обставини: розмір частки, яку становила визнана обґрунтованою заборгованість відповідно до заявлених вимог, істотність цієї частки порівняно з середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Оскільки на зазначені вимоги матеріального та процесуального права суд першої інстанції не врахував, ухваливши рішення, яке не відповідає, як вимогам нормативно правових актів, якими регулюються спірні правовідносини так і рішенню Верховного Суду України, постановленому відповідно до приписів ст. 355, 360-4 ЦПК України, оскаржуване рішення суду не може залишатись у силі та підлягає зміні в частині розміру суми стягнення та суми судових витрат, які мають бути визначені пропорційно до розміру задоволених вимог, як те передбачено ст.88 ЦПК України. Враховуючи, що від суми, заявленої позивачем ( 17297,84 грн) стягненню підлягає 3000,00грн , що становить 18 % від загальної суми, розмір судового збору, який підлягає стягненню на користь держави з відповідача становить відповідно 42,14 грн.

Outcome: partial