Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-13 00:00:00

Позивач в серпні 2016 року звернувся до суду з позовною заявою про визнання договору оренди землі недійсним, посилаючись на те, що 26 січня 2008 року між ним - [PERSON] та АФГ «Віка» був укладений договір оренди, основними умовами якого були: строк дії договору (договір укладено на 8 років): відповідач користувався земельною ділянкою і виплачував позивачу орендну плату: в грудні 2015 року позивач намагався отримати у відповідача копію договору оренди з подальшим звернення щодо повернення земельної ділянки у звязку із закінченням строку оренди; відповідач відмовився надити договір оренди земельної ділянки та представник позивача звернувшись до ГУ Держкадастру у Кіровоградській області отримала 19 квітня 2016 року повідомлення керівника названої установи; ознайомившись з отриманими документами позивачу стало відомо, що названий договір оренди укладений між позивачем і відповідачем зареєстрований у Новоархангельському відділі Кіровоградської регіональної філії Центру ДЗК від 12 серпня 2008 року за № 040837600100. Також позивач зазначає, що вказаний договір він не підписував, наявний в розділі «Підписи сторін» підпис йому не належить і на таку дію він нікого не уповноважував. Позивач зазначив, що вказані невідповідності умов договору оренди земельної ділянки суперечать ч.2 ст.792, ч.1 ст.638, абз.2 ч.3 ст.6, ч.1, 3 ст.203, ст.ст.215, 217 ЦК України, ст.ст. 18, 20, 35 Закону України «Про оренду землі», ст. 152 ЗК України, у звязку із чим він має бути визнаний в судовому порядку недійсним. Просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 26 січня 2008 року укладений між [PERSON] та Асоціацією фермерських господарств «Віка», зареєстрований у Новоархангельському відділі Кіровоградської регіональної філії Центру ДКЗ від 12 серпня 2008 року за № 040837600100. Стягнути з відповідача на користь позивача вартість понесених судових витрат. 07 березня 2017 року позивач уточнив підстави позову та зазначив, що 01 січня 2003 року він уклав з ТОВ «Добробут», в особі керівника [PERSON] договір оренди належної йому на підставі державного акту на право приватної власності земельної ділянки загальною площею 2,98 га. Він особисто підписав саме цей договір та акт про передачу земельної ділянки, а інших договорів оренди на цю земельну ділянку він не з ким не укладав і не підписував. Наміру укладати договір оренди земельної ділянки з АФГ «Віка» він не мав і такий договір не укладав. Про факт використання належної йому земельної ділянки відповідачем дізнався з листа відділу Держгеокадастру у Новоархангельському районі Кіровоградської області № 31-28-99.2-604/15-16 від 19.04.2016 р. Позивачу невідомо яким чином його земельна ділянка перейшла в користування від ТОВ «Добробут» до АФГ «Віка». Зазначає про порушення його прав через такі дії, оскільки на даний час бажає самостійно обробляти належну йому земельну ділянку. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, просив визнати договір оренди земельної ділянки визнати недійсним, так як він його не підписував, має бажання обробляти земельну ділянку самостійно. Представники позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, викладені в позові в повному обсязі та пояснили суду, що позивач договорів оренди належної йому земельної ділянки не укладав ні з ким, ніяких документів про оренду не підписував. Оскільки волевиявлення позивача на укладення договору оренди земельної ділянки не було, вказаний правочин є недійсним і тому необхідно повернути зазначену земельну ділянку у користування позивача. Представник відповідача АФГ «Віка» заперечував проти задоволення позову з підстав викладених в наданих до суду та наявних у матеріалах справи письмових запереченнях на позов, вважає, що підстав для визнання договору оренди земельної ділянки, укладеного між позивачем та АФГ «Віка» недійсним немає, при цьому також наголосив, що позивач пропустив строк звернення до суду. Також відповідачем надано письмову заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності через підписання ним спірного договору оренди, отримання під розпис свого примірника цього договору, укладення додаткової угоди, щорічного отримання орендної плати. Вказує, що позивач знав і міг знати про можливе порушення його прав, а відтак, пропустив строк на звернення до суду із відповідним позовом. \~ \~ \~ \~ \~Суд, заслухавши позивача, представників позивача і представника відповідача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав:\~ Судом встановлено, що предметом спору в даному провадженні є правовідносини пов'язані з орендою землі, які регулюються\~Земельним кодексом України,\~Цивільним кодексом України,\~Законом України «Про оренду землі»,\~іншими нормативно-правовими\~актами,\~прийнятими відповідно\~до них,\~а також\~укладеним між\~сторонами договором\~оренди землі,\~а самевизнання недійсним договору оренди землі з моменту його укладення у зв'язку з недотриманням вимог закону. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються ст.152 Земельного кодексу України, ст. 202, 203, 207, 215 ЦК України, положеннями Закону України «Про оренду землі». \~ Статтею 129 Конституції України регламентовано, що одним із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом. Згідно ст.ст. 1,10, 12 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частина 1 ст. 4 ЦПК України, вказує на те, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~14\~ЦК України\~цивільні обовязки\~виконуються у\~межах,\~встановлених договором\~або актом\~цивільного стану.\~Право на\~захист цивільних\~прав та\~інтересів визначено\~у ст.\~15\~ЦК України,\~відповідно до\~якої підставами\~виникнення цивільних\~прав та\~обовязків є\~договори та\~інші правочини.\~Способи захисту\~цивільних прав\~та інтересів\~судом перелічено\~у ст.\~16\~ЦК України,\~крім того, стаття 5\~ ЦПК України встановлює способи захисту Відповідно до п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.\~ У судовому\~засіданні встановлено,\~щопозивач [PERSON] є власником земельної ділянки за № 1455, що розташована на території Надлацької сільської ради, загальною площею 2,98 га, кадастровий номер 3523682900:02:000:0862, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю ІV-КР № 037834. 12 серпня 2008 року у Новоархангельському відділі Кіровоградської філії Центру ДЗК зареєстрований укладений між позивачем і відповідачем договір оренди земельної ділянки від 26.01.2008 р., за умовами якого [PERSON] (орендодавець) надав, а АФГ «Віка» (орендар) прийняло в строкове платне користування строком на 5 (пять) років земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Надлацької сільської ради площею 2,98 га. Згідно листа Відділу Держгеокадастру у Новоархангельському районі Кіровоградської області від 19.04.2016 р. за № 31-28-99.2-604/15-16, наданим позивачем, між ним - [PERSON] та АФГ «Віка», було укладено договір оренди земельної ділянки на підставі Державного акта ІV-037834, яка розташована на території Надлацької сільської ради та зареєстровано вказаний договір, про що зроблено відповідний запис у Книзі записів державної реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі. Факт досягнення між сторонами спірного договору домовленості з усіх істотних умов визнаних такими законодавством, що регулює правовідносини з оренди землі, а також волевиявлення позивача на укладення спірного договору підтверджується вчиненням ним протягом 2008-2018 років таких дій, в розумінні ст. 642 ЦК України, якими власник земельної ділянки схвалював та підтверджував існування орендних правовідносин із відповідачем, у тому числі прийняттям орендної плати тощо. Судом також враховано, що в період розгляду даної справи, позивачем отримано від відповідача, на підставі видаткових касових ордерів від 03.04.2018 р. за № 57 про виплату 3\~915,42 грн. та за № 57/1 про виплату 2\~694,58 грн., орендну плату за оренду земельної ділянки № 1455 за 2017 рік, які скріплені підписами сторін та печаткою відповідача. Зазначене свідчить про підтвердження позивачем своїми діями існування орендних відносин з відповідачем та надання згоду за спірним договором оренди, у вигляді отримання чергового орендного платежу за користування земельною ділянкою за 2017 рік. Окрім отримання орендної плати у вказані періоди, позивач за власною письмовою заявою, згідно Видаткового касового ордера від 01.08.2012 р. отримав від відповідача авансом орендну плату за спірним Договором оренди земельної ділянки за 2013 рік, що також спростовує доводи позивача. Позивачем не спростовано наданих відповідачем фотодоказів, за якими він отримав особисто орендну плату за 2016 рік за спірним Договором оренди, у розмірі 5\~900,00 грн. за платіжною відомістю № 1 пункт 22, в присутності свого представника у даній справі - гр. [PERSON]. Саме з цих підстав, суд вважає недоведеними та безпідставними твердження позивача про начебто отримання ним від відповідача не орендної плати, а якоїсь іншої платні без пояснення природи походження таких правовідносин. Позивачем не надано мотивованих пояснень щодо правових підстав отримання даних виплат, про те, на підставі якого саме правочину і за що ним отримувалися вказані виплати. Позивачем не наведено та не доведено існування інших правовідносин, між ним та відповідачем і спростовано наданими відповідачем письмовими доказами про виплату орендної плати за спірним договором. Вказані обставини у сукупності з іншими доказами підтверджують існування тривалих орендних відносин між позивачем і відповідачем з 2008 р., що обєктивно доводить невідповідність тверджень позивача про його необізнаність щодо долі своєї власності земельної ділянки протягом такого тривалого часу, обробляння її на умовах оренди відповідачем, а також регулярного отримання орендної плати під розпис у визначеному цим договором розмірі та строки, а в деякі періоди і достроково. Також у\~тексті позовної\~заяви \~міститься: «26 січня 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди землі…; відповідач користувався земельною ділянкою і виплачував позивачу орендну плату». Крім того, 01.08.2012 р. між позивачем і відповідачем укладено додаткову угоду № 2 до договору оренди земельної ділянки, згідно з якою змінено строк оренди до 31.12.2024 р. та встановлено інший (підвищено) розмір орендної плати в розмірі 4% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, з урахуванням індексу інфляції. Додаткова угода набрала чинності з моменту її підписання сторонами та державної реєстрації, яку проведено 08.11.2012 р. у відділі Держкомзему у Новоархангельському районі за № 352360004004099, при цьому, зазначена додаткова угода не оспорюється позивачем взагалі. Отже, зазначеною додатковою угодою засвідчується факт визнання позивачем спірного договору від 26.01.2008 р. та факт його обізнаності про існування такого договору. Суд вважає безпідставним твердження позивача, викладене в тексті позовної заяви про строк оренди за спірним договором оренди від 26.01.2008 р. - 8 років. Оскільки у п. 8 названого договору зазначено, що його укладено терміном на 5 років. Судом встановлено та не спростовано стороною позивача, що спірна земельна ділянка систематично оброблялась, на ній вирощувалась сільськогосподарська продукція, про що не міг не знати [PERSON], бо земельна ділянка знаходиться на території Надлацької сільської ради. Відповідач, АФГ «Віка» з 2008 року відкрито користувався земельною ділянкою, сплачуючи земельний податок, про що також було відомо позивачу. Протягом 2008-2017 років сторонами виконувались всі істотні умови договору та не оспорювався факт законності використання земельної ділянки, що є доказом наявності волевиявлення позивача на укладення спірного договору та підтверджує сам факт його укладання. Отже, звернення до суду із даним позовом про визнання спірного договору оренди земельної ділянки недійсним з підстав того, що позивач не підписував вказаний договір, суд розцінює, як формальний привід для припинення відносин оренди. Оскільки, позивач в заяві про часткову зміну (уточнення) підстав позову від 07.03.2017 р. (4-й аркуш, 1-й абзац) зазначає, що в теперішній час бажає особисто здійснювати господарську діяльність на власній земельній ділянці, обробляти її та отримувати прибуток. Відповідно до ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Згідно ст. 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Положеннями статті 13 цього Закону визначено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Згідно з вимогами ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Таким чином, оренда земельної ділянки здійснюється на підставі письмового договору укладеного між сторонами. За вимогами ст.ст. 6, 20 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає реєстрації. Вирішуючи спір про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідно до положень ч. 1 ст.\~203\~Цивільного кодекс\~України зміст\~правочину не\~може суперечити\~цьому Кодексу,\~іншим актам\~цивільного законодавства,\~а також\~інтересам держави\~і суспільства,\~його моральним\~засадам. Отже, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до положень ст.\~204\~Цивільного кодексу\~України правомірність правочину презюмується. За приписами частини 1-3 статті 207\~Цивільного кодексу\~України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).\~Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до ст. 208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особами належить вчиняти в письмовій формі. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203\~цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 Цивільного кодекс України). При цьому, статтею 218 ЦК України визначено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. № 9 порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК України. Отже, чинним законодавством не передбачено прямої вказівки на обов'язковість визнання договору оренди земельної ділянки недійсним з підстав недотримання його форми укладення. Таким чином, суд приходить\~до висновку, що зазначені норми, хоча і визначають певні вимоги до письмової форми правочину, але не встановлюють наслідків її недотримання у вигляді недійсності договору, що узгоджується з приписами ст.215 ЦК України, а відповідно до ч.1 ст.218\~ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Недодержання форми правочину, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність правочину лише у разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема, ст.ст. 547, 981, 1055, 1059, 1107 ЦК України. У зазначених випадках правочин є нікчемним. Надаючи оцінку твердженням позивача про те, що в розділі оспорюваного договору оренди земельної ділянки «підписи сторін», в графі «орендодавець» значиться підпис іншої особи, яку власник землі не уповноважував діяти від його імені, суд виходить з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами викладених обставин. Наявні в матеріалах справи два висновки судовопочеркознавчих експертиз, а саме, висновок експерта № 2152-17 від 31.07.2017 р. Дніпропетровського Науково - дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України та висновок експерта № 1819 від 28.12.2016 р. Кропивницького відділення Одеського Науково - дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, які призначалися за клопотання сторони позивача судом не доводять вищевикладених обставин, щодо виконання підпису в оспорюваному договорі не позивачем, а іншою особою від його імені. Окремо слід проаналізувати висновок спеціаліста приватного підприємства «Агенція 007» [PERSON] від 22.03.2017 р. № 22, який суд не приймає, як належний та допустимий доказ, оскільки він не є висновком експерта, виходячи з наступного: [PERSON], названий у зазначеному висновку спеціалістом приватного підприємства «Агенція 007», не є судовим експертом в розумінні вимог Закону України «Про судову експертизу». Дані про [PERSON], як про атестованого судового експерта, відсутні в офіційному Реєстрі атестованих судових експертів, який ведеться МінЮстом України, як на момент надання названого висновку, так і станом на теперішній час, а додана до висновку копія диплома ТВ № 561028 на імя [PERSON] про закінчення ним в 1990 році Вищої слідчої школи МВС СРСР, не спростовує вище наведеної аргументації. Крім того, назване почеркознавче дослідження проведено у позапроцесуальний спосіб. Так, [PERSON] не залучався судом, як спеціаліст, відповідна ухвала судом не приймалася, законних підстав для надання матеріалів справи та оригіналів документів йому для проведення дослідження не було та судом про це ухвала також не виносилася. Суд враховує, що за змістом п.2 ч.2 ст.76 ЦПК України доказом процесуальний закон визначає висновок експерта, а не висновок громадянина з вищою юридичною освітою та/або такого, що вважає себе спеціалістом у відповідній галузі, який не може підмінювати собою експертний висновок. Згідно з вимогами ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта\~може бути\~підготовлений на\~замовлення учасника\~справи або\~на підставі\~ухвали суду\~про призначення\~експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. Крім того, у підготовчому судовому засіданні представником позивача було надано висновок експерта Кіровоградського НДЕКЦ МВС України № 321 від 19.12.2017 р., зроблений в рамках кримінального провадження по іншій справі, який судом не був прийнятий, так як судом при розгляді даної цивільної справи питання на вирішення експерту Кіровоградського НДЕКЦ МВС України не ставилися та експертиза не призначалася. Учасники даної цивільної справи були позбавлені права пропонувати свої запитання на вирішення експертизи, пропонувати експертну установу, в якій має проводитися експертиза, були позбавлені права на заявлення відводу експерту та інших процесуальних прав при проведенні експертизи, якими наділені учасники справи в цивільному процесі. При цьому суд також враховує різний субєктний склад в межах даної цивільної справи та в кримінальному провадженні. Ні суд, ні учасники справи не були замовниками чи ініціаторами надання вказаного експертного висновку. Які вільні, умовно вільні чи експериментальні зразки почерку та підписів, а також договори оренди, чи оригінали інших документів були надані слідчим експерту для дослідження, суду не відомо. Відповідно до вимог статей 110, 113\~ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта має бути мотивоване в судовому рішенні. Якщо висновок експерта буде визнано неповним або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Правова позиція щодо правозастосування статті 218 ЦК України за подібних обставин висловлена судом касаційної інстанції в ухвалі від 27.07.2016 р. по справі № 126/3855/15-ц. Аналогічна правова позиція наведена касаційним судом при вирішенні спорів за подібних обставин при винесенні ухвали від 16.03.2016 р. по справі № 6-37895ск15, в якій суд виходив з того, що отримання орендної плати за договором оренди земельної ділянки свідчить про вчинення дій, спрямованих на схвалення та виконання сторонами умов спірного договору оренди. Правова позиція щодо правозастування наведених норм процесуального законодавства неодноразово висловлена Верховним Судом України, зокрема в постановах від 25 грудня 2013 року № 6-94 цс13, від 09.12.2015\~р.\~№ 6-849цс15 та ін., де вказано, що однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову. Суд також вважає такою, що підлягає задоволенню заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, передбачені ст. 267 ЦК України, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позову, виходячи з наступного. Відповідачем в ході розгляду справи було заявлено про застосування спливу строку позовної давності. Позивач із заявою про поновлення вказаного строку не звертався. Частиною 1 ст.\~261\~ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі за N 6-17цс17 порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Отже, для правильного вирішення спору слід з'ясувати про захист, якого порушеного права заявлений позов у справі, і з яких підстав заявлений позов у справі,\~\~та в залежності від встановленого зробити висновок про правильність обчислення початку позовної давності за заявленими вимогами. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна та договірна позовна давність. По справі відсутні та позивачем не наведено та не доведено доказів щодо існування таких. У відповідності до ч.3, 4\~ст. 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В ухвалі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 23.12.2015\~р.\~по справі\~№ 6-21370ск15 вказується на необхідності ретельної оцінки доводів відповідача відносно обізнаності позивача про існування спірного договору, виходячи з встановлених обставин щодо отримання орендної плати за користування земельною ділянкою. Судом встановлено, що позивач фактично отримував плату від відповідача за користування земельною ділянкою починаючи з 2008 року по 2017 рік, включно, що не заперечив сам позивач у судовому засіданні. Таким чином, [PERSON], як власник земельної ділянки, мав добросовісно використовувати свої права та активно здійснювати захист своїх інтересів. При цьому, він протягом тривалого часу майже 8 років не виявляв зацікавленості до своєї земельної ділянки, що означає, що останій знав або повинен був знати (довідатися) про фактичне перебування земельної ділянки у користуванні відповідача. Саме тому, ствердження позивача, що він довідався про існування договору лише в 2016 р. отримавши його копію від ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області, судом не приймається. Положення ч.1 ст.261 ЦК України визначають початок перебігу позовної давності також з моменту коли особа могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Така можливість довідатись про «порушене» право зявилась у позивача ще в 2008 році, коли він особисто уклав із відповідачем спірний Договір оренди та отримав свій примірник цього договору, що підтверджено копією Відомості про отримання договору позивачем, яка долучена до справи, а також отримав орендну плату за користування належною йому земельною ділянкою. Однак, протягом встановленого законом строку позивач не скористався та не реалізував свого права на звернення до суду. Крім того, про спірний договір оренди від 26.01.2008 р. позивачу було відомо, оскільки 01.08.2012 р. він укладав додаткову угоду до договору оренди від 26.01.2008 р. у тексті якої є посилання на спірний Договір оренди земельної ділянки. Тобто, навіть з цієї дати (з 01.08.2012 р.) позивач маючи можливість не реалізував своє право на звернення з позовом до суду в межах встановленого строку позовної давності. До суду позов поданий поза межами строків позовної давності. Так, якщо рахувати від дати укладення договору оренди від 26.01.2008 р., трирічний строк сплив 26.01.2011 р. Якщо трирічний строк рахувати від дати коли позивач міг довідатись про договір за фактом отримання орендної плати, то строк позовної давності закінчився у 2011 році. Якщо рахувати трирічний строк від дати укладання додаткової угоди 01.08.2012 р., якою вносились зміни до спірного договору оренди, то строк позовної давності закінчився 01.08.2015 р. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії), як із певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.261 ЦК). Відповідно до Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно з ч.4\~ст.267\~ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовні вимоги не містять належних засобів доказування в цій частині та жодним чином не спростовують заяви відповідача щодо пропуску строку позовної давності на застосуванні якого наполягає відповідач. Разом із цим, мотивована заява про поновлення строків на звернення до суду, разом із обґрунтуванням поважності причин пропуску таких строків позивачем до суду не подано. Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованою заяву відповідача про застосування позовної давності щодо позовних вимог про визнання спірного Договору оренди недійсним. Пропуск строку позовної давності, сам по собі без врахування інших наведених вище обставин, є законною підставою для відмови в задоволенні позову. Обставин, які об'єктивно унеможливлювали звернення позивача з даним позовом до суду не встановлено. Таким чином, суд приходить до переконання, що на час звернення до суду у позивача сплинув строк позовної давності щодо основної вимоги і підлягає застосуванню судом. Відповідно до ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Частиною 1 ст. 77 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч.2 ст.78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Принцип змагальності сторін в цивільному процесі передбачає, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають обґрунтувати свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Отже, провадження на основі змагальності передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України). Суд, зберігаючи обєктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обовязків. При цьому, в рамках даного провадження судом було вжито всіх необхідних умов та заходів, передбачених ЦПК щодо реалізації сторонами своїх прав. Аналізуючи матеріали провадження, суд зазначає, що позовна заява не містить жодного належного обґрунтування щодо змісту порушених прав та інтересів позивача, окрім посилання лише на формальні порушення закону при його укладенні та бажання самостійного господарювання на вказаній земельній ділянці, що суд не сприймає як порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача за умов фактичного додержання та виконання починаючи з 2008 року сторонами усіх істотних умов спірного договору оренди, що встановлено в ході судового розгляду. Враховуючи вищевикладене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозвязок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому позов не підлягає задоволенню. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з підстав, викладених вище у зв'язку\~із спливом\~строку позовної\~давності ,\~а\~тому, в позовних вимогах [PERSON] до\~Асоціації фермерських\~господарств «Віка»\~про визнання\~договору оренди\~землі недійсним слід відмовити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами в порядку передбаченому ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що окрім доказів сплати судового збору за подачу даної позовної заяви інших документально підтверджених витрат сторонами у встановлений законом спосіб суду не надано. Згідно з ч.1 п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином, суд вирішив відповідно до вимог ст.\~141\~ЦПК України віднести судові витрати по даній справі за рахунок позивача у зв'язку з відмовою в задоволенні позову.

Outcome: dismissed