Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із даною позовною заявою та просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON], [INFO] і стягнути з неї аліменти на його користь в розмірі 1/4 ч. від її доходу, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Вимоги обгрунтовує тим, що з [PERSON] перебував у фактичних шлюбних відносинах з 2008 р. по 2016 р. Від спільного проживання мають сина [PERSON], [INFO] Дитина постійно проживає з ним, саме він її виховує та забезпечує матеріально. Відповідачка з сином не спілкується, не виявляє материнської уваги, не надає ні моральної, ні матеріальної підтримки, не бере участі у вихованні, що і змусило звернутися із позовом до суду. [PERSON] позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. [PERSON] задоволенню позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав заперечує, щодо стягнення аліментів на утримання сина не заперечує. При цьому пояснила, що дійсно син [PERSON] проживає з [PERSON] з 02.02.2017 р. Вона на даний час перебуває на лікуванні в реабілітаційному центрі від алкоголізму, ніде не працює. Дитину любить та просить надати їй шанс виправити ситуацію. Представник органу опіки та піклування Лозівського міськвиконкому в судове засідання не з"явився, надали заяву про розгляд справи в їх відсутність, при ухваленні рішення покладаються на розсуд суду. Представник органу опіки та піклування Конотопського міськвиконкому Левченко І.В. позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони є батьками малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.5, 49), який відвідує з 20.03.2017 р. соціальну А групу за повним фінансуванням БФ "Відень" на базі Конотопського ДНЗ (ясла-садок)№12 "Райдужний", вихованням дитини займається [PERSON] (а.с.7). Малолітній [PERSON] проживає з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS], мати хлопчика за вказаною адресою не проживає та участі у його вихованні приймає (а.с. 42-46). [PERSON] знаходиться на обліку у наркологічному кабінеті з 09.11.2012 р. з діагнозом побутове пияцтво, на лікування жодного разу не приходила (а.с.47). Згідно акту обстеження умов проживання дитини від 09.01.2017 р. малолітній [PERSON] проживає у квартирі разом з батьком, бабусею, дядьком, тіткою та двоюрідною сестрою. Квартира складається із 3-х кімнат. Санітарно-гігієнічні умови задовільні. Кухня потребує ремонту, на час обстеження [PERSON] придбав будівельні матеріали. Обладнане місце для відпочинку та проведення дозвілля. Продуктами харчування сім'я забезпечена. (а.с. 48). З довідки служби у справах дітей Дніпропетровської обласної державної адміністрації вбачається, що до 02.02.2017 р. малолітній [PERSON] проживав разом з матір"ю в реабілітаційному центрі "Надія" та відвідував КДНЗ "Рукавичка". Батько дитини забрав хлопчика за місцем свого мешкання. З [PERSON] проведена бесіда щодо неприпустимості проживання дитини в закладі реабілітації для залежних людей (а.с. 47). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що є сусідом позивача. [PERSON] проживає з батьком, завжди охайний та чисто одягнений. Матір дитини жодного разу не бачив. [PERSON] займається вихованням хлопчика, водить та забирає його до дитсадка. Свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою позивача. Останній завжди гуляє з сином під будинком. Хлопчик одягнений чисто, охайний, нагодований, має багато іграшок. Батько з сином не свариться, водить до садочку. [PERSON] про матір не згадує. Свідок [PERSON] пояснила, що вона працює у БФ "Відень" практичним психологом. У лютому 2017 р. позивач звернувся до фонду, оскільки його малолітньому сину [PERSON] потрібна була психологічна допомога. Звернула увагу на нестійкий емоційний фон дитини. Вразила відсутність навичок у [PERSON] користуватися іграшками, багато проявів негативізму та імпульсивна поведінка. Провела ряд корекційних занять з хлопчиком. Дитина жодного разу не згадала про матір. На даний час психологічний стан [PERSON] змінився. Мати жодного разу на консультацію не приходила. Згідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до абз. 3 ч.2 ст. 3 Сімейного Кодексу України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно з ч.1 ст. 164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тобто, у даному випадку, саме суд після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей, вирішує питання про позбавлення матері чи батька батьківських прав. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.12.2008 року № 20, зокрема, роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 12 вищезгаданого Закону, зокрема, передбачено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї. Відповідно до ст. 14 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов'язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Відповідно до ст. 171 Сімейного Кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, ураховуючи вік [PERSON], суд вважає, що він не може об'єктивно висловити свою думку в цій справі, зумовленою особливостями його вікового розвитку та впливом дорослих осіб-родичів, між якими існують непорозуміння особистого характеру. Законом України від 17.07.1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Відповідно до ст. 8 вищевказаної Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. З матеріалів справи вбачається, що орган опіки та піклування Конотопського міськвиконкому, надав суду висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO], тому як вона ухиляється від виконання батьківських обов"язків (а.с.39-41). Відповідно до положень ч. 6 ст. 19 Сімейного Кодексу України суд не приймає до уваги зазначений висновок, оскільки він недостатньо обґрунтований та є передчасним, вказана в ньому поведінка матері не була предметом розгляду цього органу, який здійснює контроль за виконанням батьками їх обов'язків по вихованню дитини, та до останньої не вживались відповідні заходи реагування з питань неналежного відношення до своїх обов'язків по вихованню дітей. Вищевказаний висновок не містить мотивів відносно того, яким чином таке втручання в сімейне життя малолітньої дитини, як позбавлення матері батьківських прав, буде відповідати її інтересам, і яким саме інтересам цієї дитини, чи позитивно вплине на неї розірвання родинних зв'язків з матір'ю та відсутність з її боку піклування про нього в майбутньому. Принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. На суспільстві і на органах публічної влади повинен лежати обов'язок здійснювати особливе піклування про дітей, що не мають сім'ї, і про дітей, що не мають достатніх засобів для існування. Бажано, щоб багатодітним сім'ям надавалась державна або інша допомога на утримання дітей. У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.12.2008 року № 20 зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, тому суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Аналізуючи зібрані по справі докази і даючи їм оцінку, суд вважає, що позивач не довів наявність передбачених ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина. Оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а відповідач категорично заперечує проти позбавлення її батьківських прав, прагне брати участь у вихованні та утриманні сина, суд приходить до висновку, що питання про можливість позбавлення [PERSON] батьківських прав може бути предметом судового розгляду у майбутньому, у випадку подальшого невиконання нею своїх обов'язків. На даний час, достатнім заходом буде попередженння про необхідність змінити ставлення до виховання дитини та контроль за поведінкою відповідачки з боку органу опіки та піклування. Згідно ст. 184 ч.1 Сімейного кодексу України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. В судовому засіданні встановлено, що малолітній син [PERSON] мешкає разом з батьком і знаходяться на його утриманні. Відповідачка ніде не працює, добровільно матеріальної допомоги на утримання сина не надає, хоча має таку можливість, і відповідно до ст.180 СК України зобов"язана це робити до досягнення дитиною віку повноліття. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] має молодий вік, є працездатною особою, інших зобов'язань за виконавчими листами не має, а тому за своїм матеріальним станом взмозі організувати своє життя таким чином, щоб забезпечити достатню матеріальну допомогу сину, і повинна надавати грошову допомогу на утримання дитини. При цьому суд вважає, що, відповідно до ст. 184 ч. 1 СК України, є достатньо підстав для стягнення аліментів в твердій грошовій сумі. При вирішенні питання розміру аліментів, суд враховує матеріальне становище позивача, матеріальне становище відповідачки, те, що 50% прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 р. з 01.01.2018 року складає 935 грн., інші обставини, що мають істотне значення, приходить до висновку, що з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 950 грн. щомісяця, до досягнення ним повноліття. На підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з [PERSON] на рахунок Державної судової адміністрації України 704,80 грн. судового збору.

Outcome: partial