Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-07 00:00:00

Позивач в своїй позовній заяві просить визнати дійсним договір купівлі-продажу торгового павільйону і стягнути борг за договором купівлі - продажу, вказавши, що в лютому місяці 2013 року вона домовилась з відповідачкою [PERSON] про продаж їй торгівельного контейнера-павільйону, який знаходиться на території Центрального ринку м.Бобровиця. Щодо вартості контейнеру разом з торгівельним обладнанням сторони домовилися про ціну в сумі 119 000 грн. Того ж дня [PERSON] в присутності своєї дочки [PERSON] та чоловіка позивачки [PERSON] передала позивачу кошти в сумі 16 000 грн., а про решту суми сторони домовилися, що відповідач виплатить її частинами. Свою згоду із сумою договору і порядок розрахунків вона виклала в письмовій формі та зобов»язалась віддати [PERSON] решту коштів в сумі 103000 грн. нерівними частинами до 25.03.2013 року. Всього враховуючи перший платіж 16 000 грн., [PERSON] передала позивачу кошти в сумі 90 000 грн., решту боргу в сумі 29 000 грн. віддавати відмовилась. Тому позивач змушена звертатись до суду для захисту своїх прав та просить суд визнати дійсним правочин купівлі-продажу торгового павільйону дійсним, стягнути борг за договором купівлі - продажу з урахуванням 3% річних від простроченої суми боргу, також стягнути з відповідача 4500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, судові витрати та витрати на правову допомогу. Позивач та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та пояснили, що за договором купівлі-продажу, укладеному у простій письмовій формі у вигляді розписки від 24 лютого 2013 року позивач та відповідач дійшли згоди щодо продажу павільйону, що розташований на території Центрального ринку м.Бобровиця за 119 тис. гривень. 24.02.2013 року позивач отримала від відповідачки частину коштів у сумі 16000 гривень. Решту суми відповідач зобов»язалась повернути частинами, а саме: 25 лютого 2013 року 44000 гривень, 07 березня 2013 року 40000 гривень, 19000 гривень зобов»язувалася віддати не пізніше 25 березня 2013 року. 27 лютого 2013 року позивач написала розписку про отримання від відповідача 90000 гривень. Борг в сумі 29 000 гривень відповідач не повернула у строк встановлений розпискою від 24.02.2013 року та відмовляється це робити і на даний час. Відповідач не наполягала на передачі будь-яких документів на павільйон. Також позивач вказала, що відповідач користується павільйоном і після його придбання ніяких зауважень щодо технічного стану павільйону не висувала. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що дійсно відповідач купила в позивача торговий павільйон, про що 24.02.2013 року написала розписку в якій погодили ціну 119000 гривень. Насправді відповідач вважала, що купує у позивача магазин, хоча бачила об»єкт покупки на час придбання. Відповідач сплатила у день написання розписки частину коштів у сумі 16000 гривень, а решту суми зобов»язалася повернути до 25.03.2013 року. 27.02.2013 року відповідач передала позивачеві ще частину коштів і в загальному вона сплатила за придбаний магазин станом на 27.02.2013 року 90000 гривень. Решту коштів в сумі 29 000 гривень відповідач не повернула у строк встановлений розпискою від 24.02.2013 року та відмовляється це робити, мотивуючи свою відмову тим, що даний павільйон знаходиться в поганому стані, холодильники перебувають в несправному стані та коштує даний павільйон значно дешевше. Також відповідач пояснювала, що вона оглядала магазин перед укладенням договору купівлі-продажу, але не повністю, тільки дві стіни, бо інші неможливо було оглянути. Про стан холодильників вона не цікавилася у продавця. Після купівлі магазину відповідач не зверталася до продавця з вимогою щодо усунення недоліків проданої речі або розірвання договору купівлі-продажу. Крім того, позивач в усній формі обіцяла передати відповідачу всю технічну документацію на павільйон, але до цього часу цієї умови не виконала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він був присутній при укладенні 24 лютого 2013 договору про продаж [PERSON] належного їй торгівельного контейнера-павільйону, який знаходиться на території Центрального ринку м.Бобровиця. Щодо вартості контейнеру разом з торгівельним обладнанням, то сторони домовилися про ціну в сумі 119 000 грн. Того ж дня відповідач [PERSON] в його присутності передала позивачу кошти в сумі 16 000 грн., а про виплату решти суми сторони домовилися, що відповідач виплатить її частинами. Свою згоду із ціною павільйону і порядок розрахунків відповідач виклала в формі письмової розписки та зобов»язалась віддати позивачу [PERSON] решту коштів нерівними частинами до 25.03.2013 року. При цьому відповідач оглядала павільйон і добровільно погодилась купити його саме за 119000 гривень. Ніяких документів ні щодо технічного стану павільйону, ні щодо підтвердження прав позивача на цей павільйон відповідач не вимагала, а навпаки хотіла якнайшвидше придбати зазначений павільйон (24.02.2013 року був день тижня неділя) і не погодилась оформити договір купівлі-продажу будь-яким іншим чином. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. За ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов»язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов»язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1 ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (ч.1 ст.627 ЦК України). Як встановлено в судовому засіданні, 24 лютого 2013 року [PERSON] та [PERSON] дійшли згоди про продаж [PERSON] торгівельного контейнера-павільйону, який знаходиться на території Центрального ринку м.Бобровиця за ціною 119000 гривень, що було затверджено в письмовій формі. [PERSON] 24.02.2013 року передала [PERSON] 16000 гривень, 25.02.2013 року зобов»язалась віддати 44000 гривень, 07.03.2013 року - 40000 гривень та 19000 гривень зобов»язалась віддати не пізніш 25 березня 2013 року. 27.02.2013 року [PERSON] отримала від [PERSON] 90000 гривень та зобов»язалась віддати ключі, про що написала розписку. Отже, сторони відповідно до ст.207 ЦК України, вчинили правочин купівлі-продажу у письмовій формі. Згідно норми статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин за її участю може бути нотаріально посвідчений (ч.4 ст.209 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що під час укладення договору купівлі-продажу павільйону, умова про передачу яких-небудь документів продавцем, з обсягом яких відповідач не визначилася і на час розгляду справи в суді, у ньому не вказувалась. Як вірно зазначив представник позивача, чинним законодавством не визначено перелік документів необхідних для підтвердження права власності на МАФ. Також встановлено, що відповідач не бажала укласти договір купівлі - продажу павільйону в іншій формі та нотаріально його посвідчувати. А оскільки павільйон є малою архітектурною формою і не є нерухомістю та законом не вимагається обов'язкове нотаріальне посвідчення та державна реєстрація договору відчуження чи оренди МАФ, то позивач погодилась укласти договір купівлі-продажу у простій письмовій формі з додержанням вимог про істотні умови договору, зазначивши предмет та ціну. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. З пояснень в судовому засіданні позивача та відповідача вбачається, що відповідач сплатила [PERSON] 90000 гривень за договором купівлі-продажу. Решту суму боргу у сумі 29000 гривень за куплений контейнер-павільйон відповідач у встановлений і погоджений сторонами строк не повернула. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 16 ЦК України визначено вичерпний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів та не передбачено способом захисту цивільного права визнання договору дійсним. Крім того, Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз»яснив, що вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Статтею 23 ЦК України передбачено відшкодування моральної шкоди особі, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв"язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров"я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв"язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв"язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Виходячи із змісту цієї статті, можливість відшкодування моральної шкоди передбачається лише у випадку зазначення про це в договорі чи наявності спеціальної норми, яка б встановлювала цивільно-правову відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди. Проте договором купівлі-продажу від 24.02.2013 року не передбачолося можливості відшкодування моральної шкоди, як відсутня і спеціальна норма для відшкодування моральної шкоди у випадку порушення зобов"язання. За таких обставин, правові підстави для стягнення моральної шкоди відсутні і позов в цій частині задоволенню не підлягає. Статтею 625 ЦК України передбачено обов»язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає, що оскільки, відповідач прострочила виконання грошового зобов»язання, то з неї підлягає стягненню три проценти річних від простроченої суми, а саме: за прострочення виконання грошового зобов»язання в сумі 29000 гривень, яку відповідач зобов»язувалася повернути до 25.03.2013 року, розмір 3% річних за 318 днів до дня подачі позову до суду складає 757 гривень 97 копійок (29000Х3):100):365Х318=757,97 гривень. Крім того, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача суму судового збору, сплаченого останньою при подачі позову пропорційно до задоволених вимог та витрати на правову допомогу.

Outcome: partial