Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-30 00:00:00

у жовтні 2017 року [PERSON] звернулася у суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обгрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що вона є користувачем квартири [ADDRESS] , куди вона та відповідач (мати позивача) [PERSON] вселилися як члени сім"ї наймача [PERSON] (бабусі позивача). З 23.11.2002 р. позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який також з вказаного часу проживає у даній квартирі. [INFO] у них народився син [PERSON] , який також зареєстрований та проживає у даній квартирі. Відповідач [PERSON] 02 липня 2010 року уклала шлюб з [PERSON] , у зв"язку з чим з 2011 року вона переїхала проживати до свого чоловіка. Не маючи наміру проживати у даній квартирі, відповідач чинить на сім"ю позивача психологічний тиск, подає численні заяви до поліції про те, що чоловік позивача нібито погрожує їй фізичною розправою, перешкоджає користуватись житлом. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06 червня 2012 року затверджено мирову угоду між позивачем та [PERSON] , за умовами якої [PERSON] надано в одноосібне користування кімнату, житловою площею 10,5 кв.метрів, у вказанй квартирі, а [PERSON] з сином - кімнату, житловою площею 12,5 кв.метрів, кімнату, житловою площею 18,4 кв.метрів, та всі інші побутові приміщення, а саме кухня, площею 5,4 кв.метрів, ванна кімната, площею 2,0 кв.метрів, туалетна кімната, площею 1,0 кв.метрів, коридор, площею 5,0 кв.метрів, шафа, площею 0,9 кв.метрів, - залишені в спільному користуванні сторін. 25 грудня 2012 року [PERSON] без відома позивача та її згоди незаконно приватизувала частину спірної квартири. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2016 року постановлено визнати недійсними розпорядження органу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації 3 37159 від 25.12.2012 р. та свідоцтво про право власності, видане 25.12.2012 р. відділом приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації [PERSON] про право власності на 46/100 частин квартири [ADDRESS] . Позивач зазначає, що відповідач [PERSON] починаючи з 2011 роу не проживає у спірній квартирі, що встановлено рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 серпня 2016 р. Крім того, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 травня 2015 року встановлено, що [PERSON] добровільно не проживає у належній їй частині квартири, перешкоди їй у цьому не чиняться. З серпня 2016 року відповідач [PERSON] в спірній квартирі взагалі не з"являється. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2017 року відкрито провадження у даній справі. (а.с. 33 т.1) У грудні 2017 року [PERSON] подала заяву про зміну предмету позову. Просила визнати недійсними розпорядження органу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 39016 від 09.06.2017 р. про передачу в приватну власність [PERSON] 46/100 квартири [ADDRESS] , а також свідоцтво про право власності на вказану частину квартири, видане [PERSON] на підставі розпорядження органу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 39016 від 09.06.2017 р. (а.с. 43 т.1) Позивач зазначає, що 30 листопада 2017 року їй стало відомо про те, що 11 травня 2017 року [PERSON] повторно подала пакет документів на приватизацію житла за вказаною адресою і орган приватизації 09 червня 2017 року передав у приватну власність відповідача 46/100 спірної квартири. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року з метою забезпечення позову [PERSON] постановлено заборонити відчуження 46/100 частин квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі розпорядження органу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 39016 від 09.06.2017 р. (а.с. 74 т.1) Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02 січня 2018 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 12 березня 2018 року, з метою забезпечення позову [PERSON] постановлено накласти арешт на 46/100 частин квартири [ADDRESS] . (а.с. 101, 159 т.1) У травні 2018 року [PERSON] повторно подала заяву про зміну предмета позову, в якій просила: - визнати недійсним розпорядження органу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 39016 від 09.06.2017 р. про передачу в приватну власність [PERSON] 46/100 квартири [ADDRESS] , - визнати недійсним свідоцтво про право власності на 46/100 квартири [ADDRESS] , видане [PERSON] на підставі розпорядження органу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 39016 від 09.06.2017 р., - визнати недійсним договір дарування 46/100 частин квартири [ADDRESS] , посвідчений 06 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кириленко Л.В., укладений між [PERSON] та [PERSON] , - визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловою площею у квартирі [ADDRESS] . (а.с. 200 т.1) В обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 12 січня 2018 року з заперечень відповідача їй стало відомо, що 06 листопада 2017 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір дарування 46/100 частин спірної квартири. Оскільки відповідач свідомо та умисно незаконно оформила право власності на 46/100 частин спірної квартири шляхом приватизації, позивач вважає, що договір дарування є недійсним. 08 червня 2018 року [PERSON] подала відзив на позовну заяву. (а.с. 6 т.2) Просить відмовити в задоволенні позову, оскільки позивач [PERSON] не є членом сім"ї відповідача, а тому її згода на передачу займаного [PERSON] приміщення в приватну власність не потрібна. У липні 2018 року відповідач [PERSON] звернулася у суд із зустрічним позовом про вселення. (а.с. 75 т.2) Зазначає, що [PERSON] чинить перешкоди у користуванні житловим приміщенням, змінюючи замки від вхідних дверей квартири, а також вчиняє сварки. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні не визнали позовні вимоги та просили суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. З матеріалів справи убачається, що 26.07.1986 р. [PERSON] на родину з трьох осіб (вона, [PERSON] , [PERSON] видано ордер №4824 на квартиру [ADDRESS] . (а.с. 6) Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06.06.2012 р. визнано мирову угоду, на умовах якої встановлено порядок користування спірним житловим приміщенням, зокрема [PERSON] - одноосібно користується кімнатою № 6, площею 10,5 кв.м.; [PERSON] з малолітнім сином користується кімнатою № 7, площею 12,5 кв.м.; кімната № 5, площею 18,4 кв.м. та всі інші побутові приміщення залишаються у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7) Розпорядженням Голосіївської РДА в м. Києві від 13.11.2012 р. за №782 на підставі зазначеної ухвали суду розділено договір найму з [PERSON] , яка одна мешкає у кімнаті №6 , житловою площею 10,50 кв.м, та [PERSON] , яка з родиною з двох осіб (вона, син) мешкає у кімнаті №7, житловою площею 12,5 кв.м. у трикімнатній квартирі [ADDRESS] . (а.с. 67 т.2) З довідки за формою № 3 убачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] [PERSON] та її син [PERSON] , [INFO] .(а.с. 188, 189 т.2) Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2016 року , залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 22 березня 2017 року, постановлено визнати недійсними розпорядження органу приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації 3 37159 від 25.12.2012 р. та свідоцтво про право власності, видане 25.12.2012 р. відділом приватизації Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації [PERSON] про право власності на 46/100 частин квартири [ADDRESS] . (а.с. 12, 49 т.1) З матеріалів справи вбачається, що 11 травня 2017року [PERSON] повторно звернулася до органу приватизації Голосіївської РДА в м. Києві із заявою про передачу безоплатно у її власність житлової площі квартири [ADDRESS] . (а.с. 70 т. 2) На підставі зазначеної заяви Органом приватизації здійснено розрахунок площі квартири, що приватизується - 25,7 кв.м., що становить 46/100 частин спірної квартири. (а.с. 71 т 2.) 09 червня 2017 року Відділом приватизації житлового фонду Голосіївської РДА в м. Києві [PERSON] . видано свідоцтво про право власності на 46/100 частини квартири [ADDRESS] . (а.с. 139 т.2) Звертаючись у суд з даним позовом, [PERSON] вказувала про те, що приватизація [PERSON] належної їй частки квартири повинна бути здійснена за наявності обов`язкової її письмової згоди, як члена сім`ї наймача. Суд погоджується з доводами позивача з огляду на наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. За змістом ч. 1 ст. 5 цього Закону до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Частиною 4 цієї норми передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках), або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. З розрахунку площі квартири, що безоплатно приватизується [PERSON] та виданого їй свідоцтва про право власності, убачається, що загальна площа кімнати становить 25,7 кв.м., тобто є більшою ніж та житлова площа, що виділена їй в одноосібне користування за договором найму (10,5 кв.м.) і частково включає в себе житлову площу виділену в спільне користування їй та позивачки з малолітнім сином ( кімната 18,40 кв.м). Письмової згоди на приватизацю спільної житлової полощі з урахуванням того, що в спірній квартирі проживає та має право на її приватизацію малолітній син [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , остання не надавала. За змістом п. 4. Положення про порядок передачі квартир (будинків) житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009 р. передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється у приватну власність (спільну сумісну, спільну часткову) за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї. які постійно мешкають у цих квартирах, кімнатах у комунальній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається житло. Пунктом 18 цього Положення передбачено, що громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку);документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. За неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновителі). Згоду на участь у приватизації дітей вони засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини. Відповідно до ч.1 ст.242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх і неповнолітніх дітей. Оскільки за змістом наведених вище норм законодавства, виходячи з встановлених в судовому засіданні дійсних обставин справи при приватизації житлових приміщень у квартирі [ADDRESS] необхідна була письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, в тому числі згода [PERSON] , як матері неповнолітнього сина, і таких документів [PERSON] до відділу приватизації Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації не подала, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним розпорядження Органу приватизації від 09.06.2017 року № 39016 та свідоцтва про право власності, виданого [PERSON] на 46/100 квартири [ADDRESS] . Також з матеріалів справи вбачається, що 06 листопада 2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кириленко Л.В. посвідчила договір дарування 46/100 частин квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 113 т. 1) Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 cт. 203 цього ж Кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Оскільки [PERSON] не мала права на приватизацію спірної частини квартири, суд вважає, що укладений між нею та [PERSON] договір дарування слід визнати недійсним, у зв`язку з чим порушені права позивача будуть повністю захищені відповідно до положень ст. 5 ЦПК України. Одночасно суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у вказаній квартирі, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідач в судовому засіданні зазначила, що не вважає себе такою, що втратила право користування квартирою, а саме раніше займаною нею кімнатою, оскільки в квартирі проживала постійно, квартира є її єдиним житлом; не мала наміру вибувати з квартири чи переїжджати на інше постійне місце проживання та пояснила, що причиною її тимчасового вибуття з квартири вказує конфліктну обстановку в сім`ї, тривалий конфлікт між нею, донькою та її сім`єю і необхідність забезпечення спокою для неї за станом здоров`я. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року задоволено позов [PERSON] Постановлено зобов"язати [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод у користуванні 46/100 частини квартири [ADDRESS] [PERSON] Вселити [PERSON] у вказану квартиру. Доводи відповідача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи. Так судом було встановлено, що вибуття відповідача з квартири носило не лише вимушений, а і тимчасовий характер. Відповідач не вибула з квартири остаточно, на що вказують такі події: вона не вивозила із квартири свої речі, вона не залишала ключа від вхідних дверей до окремо виділеного їй жилого приміщення (кімнати), вона неодноразово після так званого вибуття поверталася у квартиру, користувалася кімнатою та речами, які в ній залишила, і робила це фактично одразу після виїзду. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Зустрічний позов [PERSON] про вселення підлягає задоволенню, оскільки встановлено, що позивач за зустрічним позовом набула права користування у квартирі [ADDRESS] як член сім`ї наймача - її матері [PERSON] , має у користуванні окрему кімнату, житловою площею 10,5 кв.метрів, яка їй виділена ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06.06.2012 р., у зв`язку з чим уклала договір найму вказаного житлового приміщення. На підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 15.09.2015 р. [PERSON] вселилася у спірну квартиру, проте у подальшому не мала можливості користуватися житловою площею у зв"язку з тим, що сторони у справі не дійдуть порозуміння щодо користування спірною квартирою, між ними неодноразово виникають конфлікти, з приводу чого кожна з сторін зверталася з відповідними заявами до правоохоронних органів. (а.с. 80 т.2) З урахуванням часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] , на підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір.

Outcome: partial