Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

05.04.2019 року АТ «Укрсоцбанк» звернувся із позовом до [PERSON] у якому просить суд стягнути із відповідача на свою користь заборгованість за Договором про надання не відновлювальної кредитної лінії № 005/726479-KN від 16.09.2008 року в загальній сумі 1 130 854,26 доларів США, в тому числі: 581 433,91 доларів США - заборгованість за кредитом, 549 420,35 - заборгованість за процентами за користуванням кредитом, нарахованими по 27.08.2015 року, а також 461 542,95 грн. судового збору. У позові посилається на те, що 16.09.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №005/726479-КN, до якого Додатковою угодою №1 від 16.07.2009 були внесені зміни. Відповідно до умов п. 1.1. Договору в первісній редакції, позивач надає відповідачу грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, окремими частинами, зі сплатою 15% річних, в межах максимального ліміту заборгованості до 550 000,00 доларів США, з наступним порядком погашенням Траншів Кредиту: у період з жовтня 2009 року по серпень 2023 року, до 20 числа кожного місяця цього періоду, щомісячно по 3 274,00 доларів США та до 15.09.2023 - 3 242,00 доларів США. 16.07.2009 року між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду №1 до Договору, якою збільшено кінцевий строк погашення Кредиту до 15.09.2028 (включно), а також змінено порядок (графік) погашення Траншів Кредиту: у період з січня 2011 року по серпень 2028 року, до 20 числа кожного місяця цього періоду, щомісячно по 2 730,00 доларів США та до 15.09.2028 (включно) - 2 673,91 доларів США. Вказує, що відповідно до умов п. 2.4. Договору в первісній редакції, нарахування процентів за користування Кредитом здійснюється на суму фактичної заборгованості за Кредитом, у валюті Кредиту за методом факт/360, де факт - фактична кількість днів у періоді, за який здійснюється нарахування процентів, 360 - умовна кількість днів у році. При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення Кредиту. Нарахування процентів за користування Кредитом здійснюється щомісячно, в останній робочий день поточного місяця (за винятком місяців в яких надається та остаточно погашається Кредит) за період з останнього робочого дня попереднього місяця по день, що передує останньому робочому дню поточного місяця (включно). Нарахування процентів за користування Кредитом у місяці надання Кредиту здійснюється в останній робочий день цього місяця, за період з дня отримання Кредиту по день, що передує дню нарахування процентів (включно). Нарахування процентів за користування Кредитом у місяць остаточного погашення Кредиту здійснюється у день погашення Кредиту, за період з дня нарахування процентів за минулий період по день, що передує дню погашення Кредиту (включно). Проценти, нараховані на прострочену заборгованість за Кредитом вважаються простроченими процентами. Сплата процентів здійснюється щомісячно у валюті наданого Кредиту не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним, в якому нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за Кредитом в повній сумі. Відповідно до умов п. 3.3.7. та п. 3.3.8. Договору в первісній редакції, Відповідач зобов`язався своєчасно та в повному обсязі погашати Транші Кредиту із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному, зокрема, п. 1.1., п. 2.4. цього Договору. Відповідно до умов п. 2.3. Договору в первісній редакції, моментом (днем) повернення Траншу Кредиту вважається день зарахування на позичковий рахунок Позивача суми Траншу Кредиту. Вказує, що позивач свої зобов`язання за Договором виконав належним чином та у повному обсяз та надав Відповідачу Транші Кредиту на загальну суму 581 433,91 доларів США. Зі свого боку, Відповідач, у порушення взятих на себе зобов`язань за Договором, не здійснив жодного погашення за Кредитом. Також, у порушення взятих на себе зобов`язань за Договором, Відповідач із загальної суми процентів за користування Кредитом (які були нараховані за період з 16.09.2008 по 27.08.2015 (включно) та які мали бути ним своєчасно і в повному обсязі сплачені) - 609 945,25 доларів США сплатив лише проценти за користування Кредитом на загальну суму 60 524,90 доларів США. Вказує, що у зв`язку з тим, що Відповідач неналежним чином виконував свої зобов`язання за Договором, Позивач змушений був вживати визначені законом та Договором дії щодо захисту своїх порушених прав. Зокрема, 2015 року Позивач звернувся до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків з позовом про стягнення з Відповідача наявної станом на 27.08.2015 (включно) заборгованості за Договором, в тому числі: за Кредитом - 581 433,91 доларів США (з розрахунку загальна сума наданих/отриманих Траншів Кредиту мінус загальна сума погашених Траншів Кредиту: 581 433,91 - 0,00); за процентами за користування Кредитом - 549 420,35 доларів США (з розрахунку загальна сума нарахованих до сплати процентів мінус загальна сума фактично сплачених процентів: 609 945,25 - 60 524,90). За даним позовом, ухвалою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28.09.2015 було порушено провадження у справі №1744/15, за результатами розгляду якої рішенням цього суду від 29.03.2016 з Відповідача на користь Позивача було стягнуто заборгованість за Договором в сумі 24 106 493,72 грн., в тому числі: за Кредитом - 12 394 464,45 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на 28.08.2015 (1,00 долар США = 21,317065 грн.) еквівалентно 581 433,91 доларів США; за процентами за користування Кредитом - 11 712 029,27 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на 28.08.2015 (1,00 долар США = 21,317065 грн.) еквівалентно 549 420,35 доларів США, а також третейський збір в сумі 25 500,00 грн. Стверджує, що ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23.10.2017 у справі №755/12111/17, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12.12.2017, Позивачу було відмовлено у видачі виконавчого листа на примусове виконання вищевказаного рішення третейського суду. З урахуванням викладеного вище та у зв`язку із тим, що відповідачем станом на час звернення із позовною заявою до суду не погашена заборгованість за договором та процентами, просить суд позовні вимоги задовольнити. 05.04.2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження головуючому-судді Букіній О.М. 11.04.2019 року до суду надійшла інформація про зареєстроване місце проживання відповідача у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12.04.2019 року у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження. 10.07.2019 року представником відповідача було подано до суду заяву про застосування строків позовної давності. В обґрунтування поданої заяви представник посилається, що позивач звернувся до суду із даною позовною заявою 05.04.2019 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності. Вказує, що останній платіж за договором відповідачем було здійснено 13.08.2010 року та позивач листом від 24.12.2012 року № 19.1-01/10457 вимагав від відповідача сплатити заборгованість за кредитом та відсотками, тим самим змінив строк виконання зобов"язання достроково. Стверджує, що у зв`язку з непогашенням такої заборгованості, позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С.П. з заявою від 12.02.2013 №19.301-86/1444 про вчинення виконавчого напису з метою стягнення: заборгованості за кредитом у розмірі 581 433 доларів США 91 центів; заборгованості за відсотками у розмірі 323 225 доларів США 13 центів; пені за прострочення сплати кредиту у розмірі 6 536 доларів США 88 центів; пені за прострочення сплати відсотків у розмірі 41 340 доларів США 77 центів. Посилається, що Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за вказаною вище заявою видано 15.02.2013 виконавчий напис №857. Таким чином представник у позові вказує, що вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та процентів Позивач висунув ще 24.12.2012 року, а після, вчинив дії щодо дострокового повернення всієї суми кредиту процентів шляхом звернення до приватного нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису. Отже, на думку представника відповідача позивач звернувся до суду із позовом із пропуском строку позовної давності, оскільки позовна заява подана через більш ніж як 8 (вісім) років з моменту, коли у Позивача виникло право на дострокове стягнення суми кредиту та процентів. Крім того зазначає, що посилання позивача на поважність причин пропуску ним строку позовної давності є необґрунтованим. Вказує, що звернення позивача до приватного нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису, а також звернення до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків із позовною заявою про стягнення заборгованості не перешкоджало зверненню позивачу до суду із даною позовною заявою, якщо позивач вважав, що його права були порушені. Вказує, що позивач звертався до Солом`янського районного суду м. Києва з позовною заявою від 05.02.2018 за №02-37/85-220 про стягнення заборгованості за договором кредиту, а саме: стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за відсотками в загальному розмірі 118 694,39 доларів США, що за курсом НБУ станом на 01.01.2017 року становить 3 227 402,41 грн., нарахованими: на строкову заборгованість за відсотками за період з 23.02.2015 - 31.03.2016р.р. у сумі 71 863,52 доларів США, що за курсом НБУ станом на 01.01.2017року становить 1 954 030,77 грн.; на прострочену заборгованість за період з 23.02.2015 - 31.12.2016 р.р. у сумі 46 830,88 доларів США, що за курсом НБУ станом на 01.01.2017р. становить 1 273 371,8 грн. Тобто вказує, що позивачем вчинялися дії щодо стягнення із відповідача заборгованості та у позивача була можливість звернутися до суду із даною позовною заявою у межах строку позовної давності. З урахуванням викладеного просить суд застосувати до вимог позивача строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. 10.07.2019 року представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву у якому останній проти позовних вимог заперечував. Окрім посилання на факт звернення позивача до суду із позовною заявою поза межами строку позовної давності вказує, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред 'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ПК України. Таким чином, на думку представника відповідача, у Позивача відсутні підстави для нарахування процентів за період з 15 лютого 2013 року, а тому, враховуючи те, що вимога про стягнення процентів за період з 16.09.2008 до 14.02.2013 заявлена за межами строку позовної давності, то підстав для стягнення з [PERSON] нарахованих Банком процентів за період з 16.08.2008 до 27.08.2015 рр. немає. З урахуванням викладеного вище просив у задоволенні позовних вимог відмовити. 18.07.2019 року представником позивача подано відповідь на відзив відповідача у якому останній зазначив, що позивачем строк позовної давності був пропущений із поважних причин. Вказує, що в лютому 2013 року позивач звернувся за отриманням виконавчого напису на іпотечному договорі, укладеному в забезпечення по Договору, і 15.02.2013 приватним нотаріусом КМНО Ковальчуком С.П., за реєстраційним номером 857, такий виконавчий напис був вчинений задля погашення заборгованості Відповідача перед Позивачем за Договором, яка станом на 01.02.2013 року становила 952 536,49 доларів США. В подальшому, даний Виконавчий напис був пред`явлений Банком до Державної виконавчої служби для його примусового виконання, але постановою державного виконавця від 17.12.2014, був повернутий Позивачу без виконання з посиланням на те, що 07.06.2014 набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Після цього, у вересні 2015 року Позивач звернувся до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків з позовом про стягнення з Відповідача заборгованості, що є предметом спору у даному цивільному позові, і що третейським судом позов був задоволений, але у видачі виконавчого листа на його примусове виконання Позивачу було відмовлено На переконання Позивача, наведені вище обставини, можуть бути визнані судом поважними причинами пропущення позовної давності, оскільки задля захисту своїх порушених прав Позивач протягом 2013-2017 років реалізовував передбачені законом та Договором способи захисту, але, з незалежних від Позивача причинах отримати реальний захист своїх порушених прав кредитора у вигляді погашення заборгованості Відповідача за Договором - не зміг, через що ці його права і досі залишаються порушеними та потребують судового захисту. Вказує, що виходячи з умов Договору про надання невідновлюваної кредитної лінії 005/726479-KN від 16.09.2008 р. проценти нараховуються позивачем, та, відповідно, сплачуються Відповідачем до дня фактичного повернення кредиту. З урахуванням викладеного вище просив позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 13.09.2019 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті у судовому засіданні. 17.12.2019 року від АТ «Альфа-Банк» на адресу суду надійшло клопотання про заміну позивача у справі із АТ «Укрсоцбанк» на АТ «Альфа-Банк». Протокольною ухвалою без виходу суду до нарадчої кімнати від 10.03.2020 року було замінено позивача АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника АТ «Альфа-Банк». 01.04.2020 року від представника АТ «Альфа-Банк» до суду надійшли додаткові пояснення у справі. 20.10.2020 року від представника відповідача до суду надійшли письмові пояснення щодо позову. 17.02.2020 року від представника АТ «Альфа-Банк» до суду надійшли пояснення у справі в порядку ст. 43 ЦПК України. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити і підстав наведених у позові. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечив та просив суд відмовити у їх задоволенні із підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 16 вересня 2008р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 005/726479-KN, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в межах максимального ліміту в сумі 550 000 доларів США зі сплатою 15% річних та кінцевим терміном погашення до 15 вересня 2023 р. (а.с. 17-25 т. 1). 16 липня 2009р. сторони уклали додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору про надання невідновлювальної кредитної лінії № 005/726479-KN від 16 вересня 2008р., за умовами якої сторони збільшили ліміт кредитування до 581 433,91 доларів США, визначили строки надання траншів та строки і порядок погашення заборгованості. Також був змінений кінцевий термін повернення кредиту до 15 вересня 2028 року (включно) (а.с. 30-32 т. 1). Позивач за вказаним договором свої зобов`язання виконав, що не заперечувалося сторонами у справі. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, кредитні кошти та проценти за користування кредитом не сплачував. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України). Таким чином суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення із відповідача заборгованості за кредитом у розмірі 581 433,91 доларів США є обґрунтованими. Разом з цим, як свідчать матеріали справи, у зв`язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, банк скористався своїм правом вимагати дострокового повернення всієї кредитної заборгованості та процентів за користування кредитом, звернувшись у лютому 2013 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С.П. за вчиненням виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості. Відповідно до виконавчого напису, який був вчинений приватним нотаріусом Ковальчуком С.П. 15 лютого 2013р., звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS] у погашення заборгованості [PERSON] , станом на 1 лютого 2013 року у розмірі 581 433,91 доларів США за кредитом, 323 225,13 доларів США за процентами, 6536,68 доларів США за пенею за несвоєчасне повернення кредиту, 41 340,77 доларів США за пенею за несвоєчасне повернення процентів (а.с. 41-42 т. 1). Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Маховою Д.А. від 17.12.2014 року виконавчий документ, тобто виконавчий напис № 857 від 15.02.2013 року було повернуто стягувачу у порядку п.9 ч.1 ст.47 ЗУ " Про виконавче провадження" (а.с. 44-45 т. 1). Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків №1744/15 від 29.03.2016 року з [PERSON] було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 106 493 грн. (а.с. 47-50 т. 1). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23.10.2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12.12.2017 року відмовлено у задоволенні заяви ПАТ «Укрсоцбанк» про видачу виконавчих листі на примусове виконання рішення третейського суду щодо стягнення боргу з [PERSON] від 29.03.2016 (а.с. 51-52 т. 1). Постановою Київського апеляційного суду від 15.01.2019 року було скасовано рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18.10.2018 року у справі № 760/3675/18 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та у задоволенні позовних вимог було відмовлено (а.с. 105-110 т. 1). Предметом розгляду справи № 760/3675/18 були вимоги про стягнення із [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості по відсоткам, нарахованих на строкову заборгованість за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 005/726479-KN за період з 6 листопада 2015р. по 31 березня 2016р. в сумі 25 369,86 доларів США, та відсотків нарахованих на прострочену заборгованість за період з 6 листопада 2015р. по 31 грудня 2016р. в сумі 31 092,43 доларів США. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції зазначив, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова від 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12) Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. (постанова від 4 липня 2018 року, справа № 310/11534/13-ц). Посилання представника позивача на те, що виконавчий напис нотаріуса від 15 лютого 2013 року був повернений банку на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду було відмовлено, не може бути підставою для продовження нарахування процентів за кредитним договором, так як кредитор на власний розсуд вибрав спосіб стягнення заборгованості, заявивши про зміну строку дії кредитного договору. При цьому, умови кредитного договору, укладеного сторонами, не містять домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Частиною 5 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. За вказаних вище обставин, суд вважає, що постановою Київського апеляційного суду від 15.01.2019 року встановлені обставини, які не підлягають доказуванню у даній справі, зокрема, щодо зміни строку дії кредитного договору та дострокової вимоги на погашення спірної заборгованості. У своєму позові, позивач просив стягнути з відповідача 549 420,35 дол. США заборгованісті за процентами за користуванням кредитом, нарахованими по 27.08.2015 року. З огляду на наведене вище, оцінюючи матеріали справи та встановлені судовим рішенням факти,, суд погоджується з доводами відповідача, що у позивача відсутні правові підстави для нарахування процентів за період із 15.02.2013 року, тобто дати вчинення виконавчого напису по 27.08.2015 року, а тому вимоги позивача у цій частині є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. В той же час, суд вважає, що позивач має право вимоги про стягнення із відповідача заборгованість за кредитом у розмірі 581 433,91 доларів США та заборгованість за процентами за користування кредитом, нарахованими до 14.02.2013 року (включно). Проте, представником відповідача було подано заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивача та із огляду на це, суд зазначає наступне. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про необґрунтованість вимог позивача в частині стягнення процентів за період із 15.02.2013 року по 27.08.2015 року, підстав для застосування до заявлених вимог строку позовної давності, суд не вбачає. В той же час, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 581 433,91 доларів США та заборгованість за процентами за користування кредитом, нарахованими до 14.02.2013 року (включно), спірні правовідносини допускають застосування строків позовної даваності, оскільки суд прийшов до висновку про їх обґрунтованість та наявності у позивача права вимоги в цій частині заявлених вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позовна давність, згідно ст. 256 ЦК України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Однак, у матеріалах справи відсутні докази того, що між сторонами було укладено письмовий договір щодо збільшення строку позовної давності, а відтак суд застосовує до спірних правовідносин строки встановлені законом. Згідно зі ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до положень ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, а строк, що визначений місяцями, - у відповідне число останнього місяця строку. Згідно умов укладеного між сторонами договору, клієнт має здійснювати щомісячні платежі в рахунок погашення заборгованості починаючи із жовтня 2009 року. Позивачем у позовній заяві зазначено, що відповідачем погашення заборгованості за кредитним договором не здійснювалося взагалі. Крім того, матеріали справи також не містять доказів про погашення відповідачем заборгованості на виконання умов договору. Таким чином вбачається, що відповідачем було прострочено виконання зобов`язання ще 20.10.2009 року. Крім того, слід враховувати, що початок перебігу строку позовної давності за періодичними платежами пов`язується не зі строком дії (припинення дії) договору, а з певними моментом (фактом), який свідчить про порушення прав позивача, тобто з моменту коли відповідач не здійснив черговий платіж та позивачу стало про це відомо. З огляду на вимоги чинного законодавства, суд вважає, що позивач дізнався про порушення своїх прав відповідачем в частині невиконання умов кредитного договору після несплати відповідачем чергового щомісячного платежу за кредитним договором після 20.10.2009 року. Останній платіж по кредиту було сплачено відповідачем -13.08.2010. Своїм листом від 24.12.2012 ПАТ "Укрсоцбанк" вимагав погасити відповідачем заборгованість по кредиту та відсоткам та у зв"язку з непогашенням заборгованості, ПАТ "Укрсоцбанк" звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. про видачу виконавчого напису та стягнення заборгованості по кредиту, зокрема, по тілу кредиту -581 433,91 дол. США, відсоткам -323 225,13 дол.США,який було видано 15.02.2013 року за №857. Таким чином, у розумінні вимог ч.2 ст.1050 ЦК України позивачем було вчинені дії щодо дострокового повернення всієї суми заборгованості по кредиту та відсоткам шляхом звернення до приватного нотаріуса на вчинення виконавчого напису, тим самим позивач змінив строк виконання зобов"язання, що також встановлено постановаю Київського апеляційного суду від 15.01.2019. Даний позов до суду позивачем подано лише 05.04.2019 року, тобто є очевидним, що позивачем пропущено трирічний строк на звернення до суду з даним позовом, що не заперечувалося позивачем у справі. У зв"язку з чим, позивачем подано клопотання про поновлення строку позовної давності , як такого, що був пропущений із поважних причин. Суд не знаходить підстав для поновлення позивачу строку на звернення до суду з даним позовом. Вбачається, що позивач звертався до приватного нотаріуса із заявою про видачу виконавчого напису, а також до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків з позовом про стягнення з відповідача заборгованості, за результатами яких, останньому було відмовлено у видачі виконавчого документу за рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, а виконавчий напис нотаріуса від 15.02.2013 повернутий без виконання, у порядку п.9 ч.1 ст 47 ЗУ "Про виконавче провадження". Проте, на думку суду, дані обставини не є поважними причинами пропуску строку позовної давності, оскільки позивач поряд із вчиненням дій спрямованих на стягнення заборгованості у досудовому порядку не був позбавлений можливості звернутися до суду для захисту своїх порушених прав. Вказані дії останнім вчинялися, зокрема, позивач звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості у 2017році. Разом з цим, доводи позивача щодо неодинакової практики відносно оскарження рішень третейських судів та як наслідок, відсутності реального результату захисту своїх порушених прав у зв"язку з відмовою у видачі виконавчого документу, суд вважає необгрунтованими, оскільки обираючи спосіб захисту порушених прав, позивач на власний розсуд визначив шлях його поновлення, а тому дані доводи не мають бути покладені у залежність від вимог діючого законодавства. Що стосується доводів позивача про неоднозначність практики по розгляду справ третейськими судами щодо підвідомчості таких спорів, є також хибним, оскільки характер спірних правовідносин, що був предметом третейського суду містить очевидний спір, що стосується та регулюється ЗУ " Про захист прав споживачів", що підтверджується висновком Верховного Суду України від 02.09.2015 у справі №6-856цс15, тобто задовго до звернення позивача з відповідним позовом до третейського суду. В той же час, у постанові Верховного Суду України №756/10046/16-ц від 28.09.2020року про переривання перебігу строку позовної давності щодо зверненням до третейського суду зазначено, що за змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред`явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, положень ЦПК України. Подання позову з порушенням правил підвідомчості справ не перериває цього перебігу. З матеріалів справи вбачається, що перешкод на звернення до суду з відповідним позовом за спірними вимогами з дотриманням правилам підвідомчості, у позивача не було. Крім того, повернення виконавчого документу в порядку п.9 ч.1 ст 47 ЗУ "Про виконавче провадження" не може вважатися таким, що не дає права позивачу на його пред"явлення повторно. З огляду на викладене, суд вважає, що строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом пропущений позивачем без поважних причин та підстав для його поновлення, суд не вбачає. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи викладене, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення тіла кредиту у розмірі 581 433,91 доларів США та заборгованість за процентами за користування кредитом, нарахованими до 14.02.2013 року (включно) відсутні, внаслідок спливу строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, підстави для стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, у порядку ст. 141 ЦПК України, відсутні.

Outcome: dismissed