Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-22 00:00:00

адвокат [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON], звернувся до суду з зазначеним позовом і просить надати позивачу дозвіл на тимчасовий виїзд сина [PERSON] за межі України на період часу з 01.07.2018р по 01.07.2019року до Італії та країн Шенгенської угоди, без згоди батька дитини - [PERSON] Обгрутовує вимоги таким. З відповідачем позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з 10 липня 2004року по жовтень 2013року. 24 травня 2005року в них народився син [PERSON]. Рішенням Дружківського міського суду від 04.10.2013року шлюб між ними розірваний. Рішенням того ж суду від 15.12.2014року з відповідача стягнуто аліменти на утримання спільної дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку відповідача. Позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на вивезення дитини за кордон для оздоровлення та відпочинку. Відповідач відмовляв в надані такого дозволу без будь-яких на те об"єктивних причин. Це змусило позивача звертатися до Дружківського суду з позовом про надання тимчасового дозволу на вивіз дитини за кордон. Рішенням Дружківського міського суду від 09.12.2004р справа № 229/2673/14ц, надавався дозвіл на тимчасовий виїзд разом з матір"ю, позивачем по даному позову, з України до Польщі з 30 грудня 2014року по 01 лютого 2015року без згоди батька. Вказане рішення було виконано. Дитина повернулася на територію України до свого місця проживання. В 2015-2016роках позивач знову звертається до відповідача з проханням надати дозвіл на вивіз дитини за кордон з метою відпочинку. Однак відповідач в категоричній формі відмовляв позивачу надати дозвіл на вивезення дитини на відпочинок за межі України. В черговий раз рішенням Дружківського міського суду від 13.10.2016року , справа № 229/2121/16-ц, був наданий дозвіл на вивезення сина за межі України до Польщі з 01.11.2016р по 01.09.2017р без згоди батька. Як і в попередньому випадку позивач виконала рішення суду. Їх спільний син повернувся до України у встановлені строки та продовжив навчання у школі. На даний час знову виникає питання щодо літнього відпочинку сина. Позивач має намір організувати літній відпочинок 2018-2019р.р. дитини за межами України у Італії. З цього приводу позивач отримала запрошення на подорож на круїзному лайнері на 2018рік. Відповідач в котрий раз відмовив у добровільному наданні дозволу на вивезення їх спільної дитини за межі України. Вказане обумовило позивача звернутися з даною позовною заявою до суду. Позивач та її син мають всі дозвільні документи на безперешкодний перетин кордону України, мають візи до країн Шенгенської угоди. Єдиною метою, яку ставить позивач є оздоровлення неповнолітнього [PERSON] та надання дитині можливості побачити світ та розвивати її особистість. Оскільки позивач позбавлена можливості отримати нотаріально посвідчену згоду відповідача на виїзд дитини за кордон, беручи до уваги той факт, що діючим законодавством не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, вважає, можливим просити суд надати позивачу дозвіл на виїзд [PERSON] за межі України в їх супроводі без згоди батька. Під час розгляду справи представник позивача адвокат [PERSON] уточнив позовні вимоги, оскільки на день розгляду справи пройшов час, з початком якого просили надати дозвіл. З підстав, викладених в позові просить надати дозвіл на виїзд сина [PERSON] за межі України до Італії та Іспанії на термін один календарний рік з часу набрання судового рішення законної сили , без згоди батька неповнолітнього [PERSON]. (а.с. 84) Ухвалою Дружківського міського суду від 19.06.2018року, було відкрито провадження по цивільній справі і призначено розгляд справи проводити в загальному порядку позовного провадження. Відповідно до ухвали Дружківського міського суду від 19.07.2018 року, було закрито підготовче провадження по зазначеній цивільній справі та справу призначено до розгляду. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] підтримав уточнені позовні вимоги і просить їх задовольнити з підстав, викладених в позові. Не заперечує щодо заочного розгляду справи. Позивачка в судове засідання не з"явилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, на позові наполягає. (а.с.64). Відповідач в судове засідання не з"явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Відзив на позов суду не надав. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Краматорської міської ради, в судове засідання не з"явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надали суду заяву про розгляд справи у відсутність представника Органу опіки та піклування. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Суд прийняв рішення про заочний розгляд справи. Суд,заслухавши представника позивача адвоката [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 10.07.2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Дружківського міського суду у справі №229/3838/13-ц від 04.10.2013 року шлюб між сторонами розірвано. (а.с.9,11). Відповідно до свідоцтва про народження серії I-НО № 022791 від 01.06.20058 року сторони є батьками неповнолітнього [PERSON], 24.05.2005року народження. (а.с.10) Судом встановлено, що позивач проживає разом з сином [PERSON] в м.Краматорськ, вул. Героїв України ,25/22. Дитина навчається у [PERSON] ступенів № 25 м.Краматорська (а.с. 11,15 ). Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно з ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сімї. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст.153 СК України). Згідно зі ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Судом встановлено, що сторони не досягнули згоди, щодо виїзду до Італії, Іспанії їх неповнолітнього сина [PERSON] У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. У відповідності з п. 2-2 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» чітко визначено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі предявлення оригіналу або нотаріального посвідчення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст. 7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що бажання позивача отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон узгоджується з її правами та обов"язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України. Судом встановлено, що позивач і раніше зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за межі України , але відповідач відмовляв їй, через що позивачка зверталася до суду з позовом про надання такого дозволу. (а.с.17-20). Під час розгляду справи не було спростовано твердження позивача про те, що вона разом з дитиною планує саме з туристичною метою відвідати Італію та Іспанію. Належних доказів того, що позивач разом з дитиною планує виїхати на постійне місце мешкання до Італії не надано. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved