Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Дарницького районного суду м. Києва про визнання дій/бездіяльності посадових осіб протиправними та відшкодування шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 06.04.2016 року він подав до Дарницького районного суду м. Києва позовну заяву про визнання незаконними дій та бездіяльності Державного підприємства "Київський державний завод "Буревісник", вчинення дій та відшкодування завданих збитків. У судовому засіданні 18.10.2016 року було проголошено вступну та резолютивну частину судового рішення, яким у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Також було проголошено про те, що повний текст судового рішення буде виданий через 5 днів. На звернення позивача 24.10.2016 року було повідомлено про те, що повний текст рішення не виготовлений. 24.10.2016 року позивач подав до суду заяву про надіслання копії судового рішення на його адресу. Оскільки копія рішення тривалий час не надсилалася, 11.11.2016 року позивач звернувся до голови Дарницького районного суду м. Києва з проханням вжити заходів щодо видачі йому копії судового рішення, але і після цього копію рішення він не отримав. 29.11.2016 року позивач повторно звернувся до суду із заявою про чинення йому перешкод у здійсненні його процесуальних прав, зокрема, на оскарження судового рішення, але відповіді до цього часу не отримав. Також вказане судове рішення відсутнє і в Єдиному державному реєстрі судових рішень. На підставі викладеного позивач [PERSON] звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати дії/бездіяльність посадових осіб Дарницького районного суду м. Києва незаконними, а саме щодо порушення процесуальних строків розгляду справ, порушення процесуальних строків розгляду заяви сторони судового процесу та відсутність належного реагування на них, порушення процесуальних строків надання процесуальних документів по справі, відсутність контролю з боку керівника суду за діями суддів керованого ним суду в частині дотримання положень процесуального Закону, вчинення перешкод в доступі до законного, справедливого суду заявнику; зобов"язати відповідача терміново скласти та надати повний текст рішення суду від 18.10.2016 року по справі № 753/6826/16ц; стягнути з відповідача на користь позивача завдану моральну шкоду у розмірі 10000, 00 грн. На початку судового розгляду позивач повністю підтримав свої позовні вимоги, просив їх задовольнити, у подальшому позивач у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивача, за наявних у справі матеріалів. Представник відповідача у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду свої пояснення, в яких також просив розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 214 ЦПК України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 06.04.2016 року [PERSON], представником якої є позивач [PERSON], звернулася до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до Державного підприємства "Київський державний завод "Буревісник" про визнання незаконними дій та бездіяльність, вчинення дій та відшкодування завданих збитків. Справа перебувала на розгляді у судді Даниленка В.В. У судовому засіданні 18.10.2016 року було проголошено вступну та резолютивну частину судового рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. При цьому було також проголошено про те, що повний текст судового рішення сторони зможуть отримати через 5 днів. 24.10.2016 року позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з метою отримання копії повного тексту судового рішення, але йому було повідомлено про те, що рішення не виготовлено. Після цього позивачем було подано заяву за вх. № 52052 про направлення йому копії судового рішення поштою після виготовлення. 11.11.2016 року позивач [PERSON], у зв"язку із неможливістю отримати повний текст судового рішення, звернувся із заявою до голови Дарницького районного суду м. Києва, в якій просив вжити заходів щодо надання йому копії судового рішення, оскільки строк на його оскарження закінчився. 29.11.2016 року позивачем було подано заяву до Дарницького районного суду м. Києва з приводу чинення йому перешкод у здійсненні його процесуальних прав, але станом на момент подачі даного позову до суду відповіді він не отримав. Також на момент подачі позову не було судового рішення по вищевказаній справі і в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Як вбачається з письмових матеріалів справи, повний текст судового рішення позивачем [PERSON] було отримано лише 13.02.2017 року, що підтверджується конвертом (а.с.40), тобто, майже через 4 місяці після проголошення вступної та резолютивної його частини. При цьому слід звернути увагу на те, що супровідний лист до судового рішення був датований 11.11.2016 року, а вручено даний лист позивачу було лише 13.02.2017 року, що підтверджується витягом х реєстру поштових відправлень. З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що судове рішення по вищевказаній вище цивільній справі № 753/6826/16ц було надіслано до реєстру лише 08.02.2017 року, а оприлюднено лише 10.02.2017 року. Лише після отримання повного тексту судового рішення позивач [PERSON] зміг скористатися своїми процесуальними правами, зокрема, і щодо оскарження судового рішення, подавши до Дарницького районного суду м. Києва апеляційну скаргу на судове рішення 15.02.2017 року. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить суд визнати дії/бездіяльність посадових осіб незаконними та стягнути з відповідача моральну шкоду. Що стосується позовних вимог про визнання дій/бездіяльності незаконними, то слід зазначити наступне. Згідно іч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частинами 1, 2 статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов"язку в натурі; 6) зміна правопорушення: 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із ч.1 ст. 218 ЦПК України рішення суду або його вступна та резолютивна частини проголошуються негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Головуючий роз"ясніє зміст рішення, порядок і строк його оскарження. У разі проголошення у судовому засіданні тільки вступної та резолютивної частин судового рішення суд повідомляє, коли особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитися з повним рішенням суду. Частиною 2 статті 222 ЦПК України передбачено, що копії повного рішення суду видаються особам, які брали участь у справі, негайно після проголошення такого рішення. У разі проголошення тільки вступної та резолютивної частин судового рішення, особам, які брали участь у справі і були присутні у судовому засіданні, негайно після його проголошення видаються копії судового рішення із викладом вступної та резолютивної частин. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 209 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. У виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення може бути відкладено на строк не більше як п"ять днів з дня закінчення розгляду справи, але вступну і резолютивну частину суд має проголосити в тому самому засіданні, в якому закінчився розгляд справи. Рішення суду, що містить вступну та резолютивну частини, має бути підписане всім складом суду і приєднане до справи. Як вбачається з письмових матеріалів справи та встановлено при розгляді справи, у встановлений законом строк відповідач не видав позивачу [PERSON] копію повного рішення суду у справі № 753/6826/16, а направлено вказану копію було майже через 4 місяці після його проголошення, а саме у лютому 2017 року, що свідчить про недотримання суддею Дарницького районного суду м. Києва Даниленком В.В. вимог цивільного процесуального законодавства. Одночасно слід зазначити, що статтею 24 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено повноваження голови місцевого суду, а саме голова місцевого суду: 1) представляє суд як орган державної влади у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами; 2) визначає адміністративні повноваження заступника голови місцевого суду; 3) контролює ефективність діяльності апарату суду, погоджує призначення на посаду керівника апарату суду, заступника керівника апарату суду, а також вносить подання про застосування до керівника апарату суду, його заступника заохочення або накладення дисциплінарного стягнення відповідно до законодавства; 4) видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв"язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ; 5) повідомляє Вищу кваліфікаційну комісію суддів України та Державну судову адміністрацію України, а також через веб-портал судової влади про вакантні посади суддів у суді у триденний строк з дня їх утворення; 6) забезпечує виконання рішень зборів суддів місцевого суду; 7) організовує ведення в суді судової статистики та інформаційно-аналітичне забезпечення суддів з метою підвищення якості судочинства; 8) сприяє виконанню вимог щодо підвищення кваліфікації суддів місцевого суду; 9) вносить на розгляд зборів суду пропозиції щодо кількості та персонального складу слідчих суддів; 10) здійснює інші повноваження, визначені законом. Як зазначено у позовних вимогах [PERSON], він просить визнати дії/бездіяльність посадових осіб Дарницького районного суду м. Києва протиправними, але при цьому дані позовні вимоги не містять вимоги щодо того, діяльність яких конкретно посадових осіб необхідно визнати протиправними. Як вже вказувалося вище, голова суду, відповідно до вимог ст. 24 вказаного Закону, не наділений повноваженнями будь-яким чином впливати на діяльність суддів при здійсненні ними правосуддя. Крім того, відповідно до ч. 1, 3 ст. 6 вказаного Закону, здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом. Також п. 2 ч. 1 ст. 106 вказаного вище Закону передбачено, що суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження з підстав, у тому числі, безпідставного затягування або невжиття суддею заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку, встановленого законом, зволікання з виготовленням вмотивованого судового рішення, несвоєчасне надання суддею копії судового рішення для її внесення до Єдиного державного реєстру судових рішень. Таким чином, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних із розглядом справи, нормами цивільно-процесуального законодавства України чи іншими законами України не передбачено. Крім того, слід зазначити, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність. Зважаючи на викладене вище та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у частині визнання дій/бездіяльності посадових осіб протиправними немає. Що стосується позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідно до ст. 1167 ЦК України відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодуються на загальних підставах. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов'язань. Фактичною підставою для застосування таких видів відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, є шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Крім того, відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності...... Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Але під час розгляду судом справи позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження отримання ним моральних чи фізичних страждань саме від незаконних дій відповідачів, не надано належних та допустимих доказів, що підтверджували б протиправність діяння відповідачів, наявність заподіяної шкоди та причинний зв"язок між ними. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed