Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

Представник ПАТ КБ „Приватбанк" звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що відповідно до укладеного договору б/н від 26.07.2005 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 5000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач порушив взяті на себе зобов'язання, щодо своєчасної сплати кредиту у зв'язку з чим станом на 31.10.2013 року він має заборгованість у розмірі 14111,17 гривень, яка складається із заборгованості за кредитом; заборгованості по процентам за користування кредитом; заборгованість по процентам за користування кредитом, а також штрафи у вигляді фіксованої частини та процентної складової. В зв'язку з вищевикладеним ПАТ КБ „Приватбанк" просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 14111,17 гривень, а також судові витрати, які були ними понесені у зв'язку зі зверненням із позовом до суду у вигляді судового збору в розмірі 229,40 гривень. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, пояснивши, що відповідно до Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Відповідач з відповідною заявою до банку не звертався. Борг за кредитним договором не сплачений. Крім того, представник позивача пояснив, що на теперішній час Договір діє, а тому зобов'язання має виконуватися належним чином і у відповідності до умов Договору. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду. Крім того, відповідач доводив суду, що після того, як у 2007 році, яку кредитну картку було вкрадено, він зателефонував оператору банку, який пояснив, що для закриття кредитного ліміту, йому необхідно сплатити 1700 гривень. Він сплатив вказану суму частками та був впевнений, що кредитний ліміт сплачений, тому заборгованості перед банком він не має. Просив суд відмовити позивачу у позові. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані у судовому засіданні письмові докази, суд вважає, що позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» підлягає задоволенню частково виходячи з наступного: Законом припускається можливість застосування судової форми захисту цивільних справ та інтересів. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи зі змісту та розуміння цієї норми Закону слід розуміти, що при тому існувало порушення цього права. Позивач та його представник у судовому засіданні намагався довести суду, що саме діями відповідачів були порушенні його права та інтереси. По встановленим ЦПК України нормам (ст.. 60 ЦПК України), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За приписами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленому договором. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного договору б/н від 26.07.2005 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 5000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Статтями 525 - 527 ЦК України передбачається, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором. Відповідно до ст.ст. 615, 625 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Позивач свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач порушив взяті на себе зобов'язання, щодо своєчасної сплати кредиту у зв'язку з чим станом на 31.10.2013 року відповідач має заборгованість у розмірі 14111,17 гривень, яка складається з наступного: 2940,01 гривень - заборгованість за кредитом; 10023,00 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту умов кредитного договору: 500,00 гривень штраф (фіксована частина); 648,15 гривень - штраф (процентна складова). ЦК України також передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551 Кодексу). Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ч. З ст. 551 ЦК України). Відповідно до п. 5.1 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, у разі порушення Позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених Заявою та п.п. 3.2.2, 3.2.3 даних Умов, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15 процентів від суми простроченого платежу, але не менше однієї гривні за кожен день прострочи платежу. Пунктом 5.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених Договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 гривень та п'яти процентів від суми заборгованості. Вищенаведене свідчить про те, що Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам за одне і те саме порушення договірного зобов'язання (прострочення виконання грошового зобов'язання) передбачено подвійну цивільно-правову відповідальність, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданий позивачем до суду, відповідачу був нарахований штраф у розмірі 648,15 гривень, у відповідності до п. 5.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам у розмірі 5 % від суми заборгованості. Положеннями ч.2 ст. 616 ЦК України передбачено, що суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині стягнення заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам та штраф у розмірі 500 гривень (фіксована частина). У відповідності до вимог ст..88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Виходячи з розміру задоволених вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 229,40 гривень. Заперечуючи проти позову відповідач просив суд відмовити позивачу у позові у зв"язку зі спливом строку позовної давності. При цьому посилався на те, що в травні 2008 року банк міг би скористатися своїм правом стягнути суму виданого кредиту та відсотків. З такими доводами не можна погодитись з огляду на наступне. Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов"язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За нормами ч.5 ст.261 ЦК України за зобов"язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починяється зі спливом строку виконання. Відповідно до умов і правил надання банківських послуг, які є невідємною частиною договору, договір діє пртягом дванадцяти місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторні не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же термін. Умовами договору також передбачено, що у випадку незгоди зі змінами правил та/або тарифів банку, позичальник зобов"язани1 надати банку письмову заяву про розірвання цього договору і здійснити погашення заборгованості перед банком. В тому числі заборгованість, яка виникла протягом 30 днів з моменту повернення картки. При незгоді зі списанням коштів по картрахунку - письмово проінформувати банк протягом 35 днів з моменту списання коштів. Дане свідчить про те, що сторони укладаючи зазначений договір, досягли згоди, що по закінченню строку його дії, відповідна картка продовжується банком на новий строк, якщо раніше (до початку місяця закінчення строку) не надійшло заяви держателя про закриття картрахунку, а відтак продовжується строк дії кредитного договору, тобто до досягнення домовленості вважається таким, що настав. Таким чином, на підставі умов кредитного договору, строк дії картки та строк дії кредитного договору поновлюється кожного разу зі спливом терміну дії картки. Як вбачається з матеріалів справи, з моменту укладання кредитного договору, 26.07.2005 року, ніхто із сторін до цього часу не заявляв про намір його припинення. А відповідач в свою чергу не повідомив банк заявою про закриття картрахунку. За таких обставин строк дії картки, у тому числі строк дії кредитного договору пролонгувався з кожним роком і діяв до жовтня 2013 року. Таким чином, за наявність пролонгованого договору, суд дійшов до висновку про безпідставність вимог відповідача у зв"язку строком позовної давності. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Отже висновки суду узгоджуються із зібраними у справі доказами і не суперечать вимогам законодавства.

Outcome: partial