Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла його мати [PERSON]. Відповідач [PERSON] є чоловіком його матері. З 2015 року позивач працює у Російській Федерації. 28.02.2015 року він виїхав з м. Києва до м. Москва, що підтверджується відміткою у закордонному паспорті. 25.03.2015 року йому повідомили про смерть матері, у зв"язку з чим він 26.03.2015 року повернувся до м. Києва. 01.04.2015 року він знову виїхав до м. Москва. 27.02.2016 року позивач повернувся до м. Києва. Відповідно до заповіту від 11.09.2012 року його мати зробила розпорядження, відповідно до якого заповіла майно, а саме житловий будинок та земельні ділянки у [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у рівних частках кожному. Згідно заповіту від 22.12.2014 року його мати зробила розпорядження, відповідно до якого заповіла частину квартири [PERSON]. У травні 2016 року позивач звернувся до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої матері, але постановою державного нотаріуса йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв"язку із пропуском строку для подання такої заяви. Також із заявою про прийняття спадщини після померлої звернувся і відповідач, інші спадкоємці за заповітом із заявою до нотаріуса не зверталися. Позивач вважає, що пропустив строк для подачі заяви про прийняття спадщини із поважних причин, оскільки знаходився у м. Москва, а тому не мав можливості своєчасно це зробити. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини строком на 2 місяці. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи свої вимоги тим, що після смерті його дружини відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме: ? частину квартири [ADDRESS], житловий будинок у [ADDRESS], земельні ділянки, що знаходяться у [ADDRESS]. Після смерті дружини відповідач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, при цьому інші спадкоємці цього не зробили. На даний час дії [PERSON] унеможливили отримання [PERSON] свідоцтва про право на спадщину, а тому відповідач звертається до суду з даним зустрічним позовом, в якому просить суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на ? частину квартири [ADDRESS]; житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS]; земельну ділянку, площею 0, 05 га, що знаходиться за адресо: [ADDRESS]; земельну ділянку, площею 0, 0125 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, а також категорично заперечив проти задоволення зустрічного позову, зважаючи на його необґрунтованість. Представник відповідача у судовому засіданні підтримала зустрічні позовні вимоги, просила їх задовольнити, а також заперечувала проти задоволення основного позову, оскільки вважає, що підстав для поновлення строку для подання заяви про прийняття спадщини немає. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть. [PERSON] є матір"ю позивача [PERSON] та дружиною відповідача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження та про укладення шлюбу. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме: на ? частину квартири [ADDRESS], житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS], дві земельні ділянки, площею 0, 05 га та 0, 0125 га, що знаходяться по [ADDRESS] що підтверджується відповідними письмовими доказами. Відповідно до заповіту від 11.09.2012 року [PERSON] зробила розпорядження, відповідно до якого заповіла майно, а саме житловий будинок та земельні ділянки у [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у рівних частках кожному. Згідно заповіту від 22.12.2014 року [PERSON] зробила розпорядження, відповідно до якого заповіла частину квартири [PERSON]. У встановлений законом строк відповідач [PERSON] звернувся до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Крім того, із відповідними заявами про прийняття спадщини звернулися й інші спадкоємці за заповітом, а саме [PERSON] та [PERSON] У червні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, але йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки ним пропущений строк подачі відповідної заяви. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить суд визначити йому додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини строком 2 місяці, мотивуючи це тим, що він пропустив його з поважних причин, оскільки тривалий час перебував за межами України. Згідно із ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має особисто подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, як це передбачено ч. 1 ст. 1270 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 Цивільного Кодексу України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно із постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування", вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому поважними є причини, пов"язані з об"єтивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім"єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Пунктом 1 вказаного Листа передбачено, що при розгляді справ про спадкування слід звертати увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. У разі, якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові, а не відмови у відкритті провадження у справі, закриття провадження у справі або залишення позовної заяви без розгляду. Згідно із ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253, ч. 3, 5 ст. 254 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов"язано його початок; строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Таким чином, шестимісячний строк на подачу заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] почав свій перебіг 26 березня 2015 року та закінчився 28 вересня 2015 року, оскільки 26 вересня припадало на вихідний день. Позивач [PERSON] зі спадкодавцем не проживав, а тому відповідно до положень ст. 1269 ЦК України, мав особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини в шестимісячний строк з моменту її відкриття. Як на підставу для поновлення строку для подачі заяви позивачем вказується факт його перебування за межами України. Але судом встановлено наступне. З позовних вимог вбачається, що [PERSON] перебував в Україні протягом встановленого законом строку на прийняття спадщини, а саме з 27.03.2015 року по 01.04.2015 року, що підтверджується його закордонним паспортом. З наведеного вбачається, що позивач з дати відкриття спадщини мав щонайменше 4 дні для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, не враховуючи можливість подачі такої заяви у вихідні дні. Діючим законодавством також передбачена можливість надіслання відповідної заяви про прийняття спадщини у простій письмовій формі. Так, відповідно до п. 3.5 Глави 10 Наказу Міністерства юстиції України "Про затвердження порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Пунктом 3.23 Глави 10 вказаного Порядку передбачено, що своєчасно надісланою вважається заява, справжність підпису особи на якій засвідчена (або не засвідчена) нотаріально, що направлена поштовим відправленням до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини і яка надійшла нотаріусу після закінчення цього строку. Нотаріус приймає такі заяви, заводить спадкову справу та у випадку надходження заяви, справжність підпису на якій не засвідчено нотаріально, надсилає лист спадкоємцю, в якому пропонується надіслати заяву, оформлену належним чином, або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. У таких випадках конверт підшивається у спадкову справу. Таким чином, твердження [PERSON] про об"активну неможливість подачі заяви про прийняття спадщини є неправдивим, оскільки подача такої заяви потребує мінімальних зусиль. Також у позові [PERSON] повідомляє про свій виїзд за межі України 01.04.2015 року та повернення до України лише у 2016 році, але даний факт спростований у судовому засіданні належними письмовими доказами. Так, [PERSON] в"їхав до України 03.07.2015 року, залізничним транспортом, що вбачається з відмітки пункту перетину № 62 "Брянськ". Наступний виїзд з України позивач здійснив 12.07.2015 року через пункт пропуску в Чернігівській області "Сеньківка", про що було зроблено відповідну відмітку на суміжному пункті пропуску "Нові Юрковичи" Російської Федерації (ст. 23 закордонного паспорту). Таким чином, з наведеного вбачається, що у період з 03.07.ю2015 року по 12.07.2015 року [PERSON] перебував на території України, а тому не мав жодних перешкод для звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Щодо доказів, наданих позивачем, слід зазначити наступне. Автобусні квитки, копії яких надані позивачем, суд не може вважати належним доказом поважності причини пропуску строку, зважаючи на наявний факт його перебування на території України протягом мінімум 5 днів у березні-квітні 2015 року та 10 днів у липні 2015 року. Крім того, автобусні та автомобільні квитки самі по собі підтверджують лише факт укладення договору перевезення тим чи іншим видом транспортного засобу, але не є доказом фактичного здійснення такого перевезення, а тому не можуть достовірно підтверджувати факт перетину кордону позивачем. Слід також зазначити, що у 2015 та 2016 роках для перетину державного кордону з Російською Федерацією громадянину України не обов"язково було мати закордонний паспорт. Таким чином, відмітки про перетин позивачем кордону з Російською Федерацією не можуть бути доказом його відсутності на території України у певний період часу, адже відмітка про перетин кордону проставляється виключно у закордонні паспорти. Відповідно до повідомлення Міністерства закордонних справ України, що розміщено на офіційному сайті, для громадян, які планують візити до Російської Федерації, строк перебування іноземних громадян на території Російської Федерації становить 90 днів протягом 180 днів. Вказане обмеження діє з 01 січня 2014 року, в тому числі для громадян України. При цьому з 01 листопада 2015 року громадяни України, які вже перебували на території Російської Федерації більше 90 днів і не мають дозвільних документів на перебування на території Російської Федерації більше 90 днів мали оформити дозвільні документи (патент, дозвіл на працевлаштування, дозвіл на проживання). З 01 грудня 2015 року до громадян України, які порушили правила перебування на території Російської Федерації застосовується заборона в"їзду на її територію. Як встановлено при розгляді справи, позивач не отримував дозвільні документи, що дозволяли б йому перебувати на території Російської Федерації більше 90 днів протягом 180 днів. За наданими суду документами та поясненнями, викладеними у позові, позивач [PERSON] вільно перетинав територію України та Російської Федерації у 2015-2016 роках, що свідчить про те, що правила перебування на території Російської Федерації ним не порушувалися. Отже позивачем свідомо не було вчинено будь-яких дій для прийняття спадщини з моменту її відкриття і до закінчення 6-ти місячного строку. Будь-яких перешкод у позивача для подачі заяви про прийняття спадщини не було, а спадкоємець свідомо не скористався правом на прийняття спадщини, а тому правових підстав для визначення додаткового строку немає. Аналогічна правова позиція викладена і у постановах Верховного Суду України від 26.09.2012 року у справі № 6-85цс12 та від 04.11.2015 року у справі № 6-1486цс15. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] немає, а тому в їх задоволенні повинно бути відмовлено. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON], то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Як вже зазначалося вище, померла [PERSON] залишила два заповіти, за якими спадкоємцями є [PERSON], [PERSON], [PERSON], але вказані особи у встановлений законом строк із заявами про прийняття спадщини не звернулися, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1261 ЦК України [PERSON] є єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] Частиною 5 статті 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов"язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Як зазначає у своїх зустрічних позовних вимогах [PERSON], позивач [PERSON] не визнає за ним право на спадкове майно та заперечує проти видачі йому свідоцтва про права на спадщину, що підтверджується фактом звернення останнього до суду із основним позовом. Також позивач за зустрічним позовом вказує про те, що дії відповідача унеможливили отримання ним свідоцтва про право на спадщину на все спадкове майно, що залишилося після смерті [PERSON], оскільки нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину, а тому позивач вважає, що є всі підстави для визнання за ним права власності на спадкове майно. Але ж відповідно до матеріалів спадкової справи, із заявами про прийняття спадщини за заповітом звернулися [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Постановою державного нотаріуса [PERSON] було відмовлено у вчинення нотаріальної дії через пропуск строку для звернення з відповідною заявою про прийняття спадщини. Постановою державного нотаріуса [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зважаючи на те, що є спадкоємці за заповітом, які звернулися із відповідними заявами про прийняття спадщини, при цьому від свого права на спадкування до цього часу не відмовилися. Відповідно до п. 3.1 вказаного вище Листа ВССУ від 16.05.2013 року право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. При дотриманні названих умов, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду шляхом оскарження дій нотаріуса за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Як вбачається з постанови державного нотаріуса про відмову позивачу за зустрічним позовом у вчиненні нотаріальної дії, відмова у видачі свідоцтва повністю відповідає вимогам закону, оскільки згідно із вимогами ст. 1223 ЦК України право на спадкування у першу чергу мають особи, визначені у заповіті. З урахуванням того, що дві особи, зазначені у заповіті, а саме [PERSON] та [PERSON], подали заяви про прийняття спадщини за заповітом, від своїх часток у спадковому майні не відмовилися, нотаріусом було законно відмовлено позивачу за зустрічним позовом у вчиненні нотаріальної дії. Питання щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом чи за законом повинно вирішуватися нотаріусом з урахуванням вимог діючого законодавства та поданих заяв про прийняття спадщини. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що підстав для задоволення зустрічних позовних вимог немає. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням викладених вище обставин можна зробити переконливий висновок про те, що ані позивачем за основним позовом ані позивачем за зустрічним позовом не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх позовних та зустрічних позовних вимог. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач [PERSON] та позивач [PERSON], як на підставу для задоволення позовів, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed