Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

В Зіньківському районному суді Полтавської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] , подану його представником адвокатом Козленком Олексієм Миколайовичем до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Полтавської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції України в Полтавській області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів досудового слідства, дізнання та прокуратури У судове засідання учасники справи: позивач та представник позивача з`явилися, представник відповідача Держави України в особі Державної казначейської служби України Шевчуга Т.В.\~та представникПолтавської обласної прокуратури Маюра С.В. з"явилися. Суд, зачитавши заяву позивача, заслухавши позивача та представника позивача, які підтримала позовні вимоги, заслухавши представників відповідачів, які просили відмовити по позовних вимогах та дослідивши наявні матеріали справи, приходить до висновку. Як передбачено\~ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до\~ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно\~\~зі\~ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені\~Конституцією\~та законами України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов"язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов"язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз"яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов"язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов"язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України, встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов"язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов"язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України\~- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об"єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 82 цивільного процесуального кодексу України. Як передбачено нормою\~ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до\~Конституції України, цього Кодексу та\~Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих\~Конституцією України\~прав і свобод людини та здійснення проголошеного\~Основним Законом України\~принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша\~статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до\~статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до\~статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої\~статті 8 ЦПК\~норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в\~постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. У\~ст. 8 Конституції України\~зазначено, що\~Конституція України\~має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі\~Конституції України\~і повинні відповідати їй. Статтями\~15,\~16 ЦК України\~визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою\~статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст. 124 Конституції України\~правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно з\~ст. 129-1 Конституції України\~суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Частиною 1\~ст. 2 Закону «Про судоустрій і статус суддів»\~визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих\~Конституцією\~і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до\~ст. 13 Закону «Про судоустрій і статус суддів»\~судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Відповідачами надано відзив. В судовому\~засіданні було\~встановлено,\~що [PERSON] , [INFO] , згідно наказу директора ГПУ "Полтавагазвидобування" № 826-п від 01.10.2003 року працював і працює на посаді механіка Головних споруд-Солоха Солохівського цеху з видобутку нафти, газу і конденсату (нафтогазопромислу) ГПУ "Полтавагазвидобування". Його робота, як механіка, щодо дотримання та виконання вимог з охорони праці регламентується: Загальними нормами по ОП згідно законодавства України "Про охорону праці", Нормативно-правовими актами, викладеними у збірнику "Система Управління ОП ПАТ "Укргазвидобування" (скорочено СУОП ПАТ УГВ) в 3-й редакції, виданого згідно наказу ПАТ "Укргазвидобування" (ПАТ УГВ") № 265. від 19.07.2013 року, Вимогами Інструкції механіка Головних споруд - Солоха Солохівського цеху з видобутку нафти, газу і конденсату (нафтогазопромислу) ГПУ "Полтавагазвидобування" - затвердженої наказом директора ГПУ "Полтавагазвидобування" 29.12.2012 року, а також іншими нормативно-технічними актами та відомчими наказами (скорочено Інструкція механіка ГС-Солоха). Його повноваження, як механіка ГС-Солоха розповсюджуються лише на штатних працівників ГС-Солоха і про це прямо вказано в пунктах 12.3 та 12.4 Інструкції механіка «ГС-Солоха» згідно яких він зобов`язаний: -п.12.3 "Забезпечувати дотримання правил і норм охорони праці (1), вимог екологічної безпеки (2) в процесі виконання ремонтних робіт ". -п.12.4 "Керувати робітниками ГС-Солоха, (1) які ремонтують устаткування і підтримують його в робочому стані..". Вказані вимоги Інструкції ним постійно дотримувались за весь період перебування на посаді механіка ГС-Солоха і дотримуються на теперішній час про що свідчить відсутність будь-якого виробничого травматизму та нещасних випадків з підпорядкованими йому працівниками за вказаний період. 23 вересня 2013 року на території Солохівського промислу ГПУ «Полтавагазвидобування» в смт. Опішня Зіньківського району Полтавської області під час виконання профілактичних робіт з обслуговування і ремонту першого газомотокомпресорного агрегату 10 ГКН 2/2, 5-17 бригадою слюсарів бази ремонтно-технічного забезпечення ГПУ Полтавагазвидобування" (скорочено БРТЗ), під керівництвом ланкового [PERSON] , стався нещасний випадок внаслідок порушення саме [PERSON] вимог пунктів 12.3 та 12.4 відомчої Інструкції, що призвело до травматичної ампутації пальців рук останньому, оскільки [PERSON] самовільно використав підручний засіб (скобу) для фіксації кривошипно-шатунного механізму в підвішеному стані, що й призвело до його падіння та послідуючого травмування рук. Орган досудового розслідування під процесуальним керівництвом прокуратури дійшли висновку, що вказані обставини виникли по вині [PERSON] і не вдаючись у фактичні обставини, оголосили йому підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 272 КК України - порушення правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою, якщо воно спричинило тяжкі наслідки, що в подальшому не знайшло свого підтвердження і дало позивачу право стверджувати про незаконність дій органу досудового розслідування та прокуратури. Обставини при яких були вчинені незаконні дії органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування і прокуратури. Незаконність дій органу досудового розслідування та прокуратури вочевидь випливає з наступного. По факту травмування на робочому місці ланкового слюсарів БРТЗ [PERSON] , слідчим Зайцем В.О. 23.09.2013 року кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР за № .12013180170000820, а 30.03.2015 року позивачу була офіційно оголошена підозра у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 272 КК України і вже 06.04.2015 року обвинувальний Акт відносно нього було скеровано до Зіньківського районного суду для розгляду по суті незважаючи на наявність достатніх даних, які спростовували поспішну і надуману позицію органів досудового розслідування і прокуратури, що стало для нього значною моральною шкодою. За цей час ухвалою Зіньківського районного суду від 08.04.2015 року позивача також було відсторонено від займаної ним посади, а фактично, позбавлено права отримувати заробітну плату та утримувати себе і свою сім`ю, що підтверджується копією наказу № 234-П від 15.04.2015 року, що є додатковим доказом нанесення йому Державними органами моральної шкоди. З обвинувального акту випливає, що винуватість [PERSON] , як механіка ГС-Солоха, в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 272 КК України, полягає у невиконанні вимог п.2,13 та 2,14 посадової "Інструкція механіка Головних споруд-Солоха Солохівського цеху з видобутку нафти, газу і конденсату (нафтогазопромислу) ГПУ "Полтавагазвидобування" - затвердженої 29.12.2012 року директором ГПУ "Полтавагазвидобування", оскільки він не здійснював керівництво та контроль за дотриманням правил і норм з охорони праці бригадиром бригади слюсарів [PERSON] , що призвело до порушення останнім глави 17 "Технічного опису та інструкції з експлуатації газокомпресорів типа 10 ГКН"та п. 57 "Єдиного технологічного процесу розбирання газокомпресорів типа 10 ГКН", а саме: використання ним самовільно підручного засобу (скоби) для фіксації кривошипно- шатунного механізму в підвішеному стані, що призвело до його падіння та травматичної ампутації пальців рук 23.09.2013 року. Підставою для такого рішення органу досудового розслідування по факту травмування ланкового бригади слюсарів [PERSON] , послугував висновок судової комісійної інженерно-технічної експертизи з охорони праці № 13057 від 29.04.2014 року проведеної експертами ХНДІСЕ ім. Засл. професора М.С. Бокаріуса [PERSON] та [PERSON] , які дійшли висновку, що саме, він, механік ГС-Солоха, не виконав покладені на нього обов`язки щодо охорони праці під час виконання ремонтних робіт на технологічній установці 10 ГКН 2\\2.7-17 ланковим [PERSON] , який працював на ГС-Солоха ГПУ "Полтавагазвидобування". Орган досудового розслідування скерував кримінальне провадження № 12013180170000820 до Зіньківського районного суду Полтавської області за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 272 КК України - порушення правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою, якщо воно спричинило тяжкі наслідки і згідно Ухвали Зіньківського районного суду Полтавської області від 06.04.2015 року справа за № 530/565/15-к була призначена до розгляду. Під час судового розгляду вказаного кримінального провадження в Зіньківському районному суді позиція органу досудового розслідування і прокуратури не знайшли свого підтвердження, оскільки були встановлені належні й допустимі докази, що ланковий [PERSON] ніколи не був в штаті ГС-Солоха; що ланковий [PERSON] ніколи не був [PERSON] підлеглим, як механіка цього промислу; що ланковий [PERSON] ніколи не проходив інструктажі з охорони праці на ГС-Солоха, оскільки він постійно перебував в штаті БРТЗ і як ланковий бригади слюсарів за місцем своєї роботи проходив навчання з охорони праці і мав право самостійно керувати діями підлеглих йому осіб в частині виконання вимог з ОП під час технічного обслуговування та ремонту газокомпресорних агрегатів 10 ГКН, як спеціально навчений та підготовлений фахівець. В судовому засіданні, в розрізі наведеного, [PERSON] , дав послідовні та вмотивовані покази в яких зазначив, що, відповідно до наказу директора ГПУ "Полтавагазвидобування" № 826-п від 01.10.2003 року він працює на посаді механіка Головних споруд - "Солоха" Солохівського цеху з видобутку нафти, газу і конденсату ГПУ "Полтавагазвидобування" (скорочено ГС-Солоха) і його робота, як механіка ГС- Солоха, в частині дотримання та виконання вимог з охорони праці регламентується загальними нормами "Про охорону праці"; нормативно-правовими актами, викладеними у збірнику "Система Управління ОП ПАТ "Укргазвидобування" (скорочено СУОП ПАТ УГВ) в 3-й редакції, виданого згідно наказу ПАТ "Укргазвидобування" (ПАТ УГВ") № 265 від 19.07.2013 року та вимогами Інструкції механіка Головних споруд - "Солоха" Солохівського цеху з видобутку нафти, газу і конденсату (нафтогазопромислу) ГПУ "Полтавагазвидобування" - затвердженої наказом директора ГПУ "Полтавагазвидобування" 29.12.2012 року, а також іншими нормативно-технічними актами та відомчими наказами, (скорочено Інструкція механіка ГС-Солоха), В підпорядкуванні [PERSON] перебувало в різні періоди до 10 працівників з обслуговування компресорних установок, слюсарів-ремонтників та слюсарів по обслуговуванню технологічних установок на ГС-Солоха, які підтримують технологічне обладнання й устаткування на ГС-Солоха в робочому стані і які є штатними працівниками Солохівського цеху, оскільки призначені на цю роботу наказами, саме по Солохівському цеху. Наявні в штаті ГС-Солоха слюсарі, в тому числі, і він сам, як механік, не мали права виконувати технічне обслуговування (ТО) та ремонт газокомпресорних агрегатів типу 10 ГКН 2\\1,5-17 1983 року виготовлення, які експлуатуються на Солохівському родовищі ГПУ "Полтавагазвидобування" в кількості 4-х одиниць, оскільки відповідно до існуючого порядку та встановленого керівництвом ГПУ графіку, ці роботи виконують спеціально навчені та підготовлені слюсарі з технічного обслуговування та ремонту вказаних технологічних установок, які перебувають в штаті спеціально створеного самостійного структурного підрозділу ГПУ - База ремонтно-технічного забезпечення ГПУ "Полтавагазвидобування", де існує дільниця з ремонту та обслуговування газокомпресорних агрегатів типу 10 ГКН 2\\1,5-17. Було з`ясовано, що [PERSON] , відповідно до наказу Директора ГПУ "Полтавагазвидобування" № 443-п від 21.07.2008 року став працювати слюсарем з ремонту технологічних установок (ремонт компресорів) 3-го розряду бригади з ремонту поршневих газокомпресорних агрегатів, Бази ремонтно-технічного забезпечення ГПУ "Полтавагазвидобування" з 28.07.2008 року. Також з`ясовано, що БРТЗ ГПУ ПГВ, дійсно є окремим і самостійним структурним підрозділом ГПУ "Полтавагазвидобування" і в цьому самостійному структурному підрозділі є відповідні посадові особи, які відповідають за охорону праці та безпечні умови цраці і такими відповідальними особами та безпосередніми керівниками [PERSON] були на той час старший інженер БРТЗ ГПУ "Полтавагазвидобування" [PERSON] та майстер БРТЗ - [PERSON] . В подальшому, відповідно до Протоколу загальних зборів трудового колективу бригади з ремонту та обслуговування газокомпресорних агрегатів, ремонтно-механічного цеху Бази ремонтно-технічного забезпечення від 14.08.2013 року [PERSON] , як слюсаря 5-го розряду, було обрано ланковим слюсарів з ремонту поршневих газокомпресорних агрегатів і Головою зборів був старший інженер БРТЗ ГПУ ПГВ - [PERSON] .. В суді з`ясовано, що вказані посадові особи БРТЗ, а саме: [PERSON] та [PERSON] , знали про існування та використання тривалий час підлеглими їм працівниками, в тому числі і ланковим слюсарів [PERSON] , саморобного підручного засобу (скоби), який не проходив технічні випробування та не був допущений до його використання і який вийшов з ладу при виконанні останнім ремонтних робіт 23.09.2013 року, будучи направленим для цих робіт з БРТЗ до ГС-Солоха, внаслідок чого і відбулося травмування [PERSON] , але не прийняли мір по недопущенню зазначеного порушення вимог по охороні праці. Під безпосереднім керівництвом вказаних посадових осіб БРТЗ [PERSON] проходив навчання не лише по обслуговуванню технологічних установок 10 ГКН 2\\2.7-17, яких в ГПУ експлуатується 16 одиниць на різних промислах, але й навчання по охороні праці, про що свідчать підписи вказаних осіб в Картці з реєстрації інструктажів і навчань по охороні праці [PERSON] і які, згідно їх посадових Інструкцій, затверджених наказом директора ГПУ "Полтавагазвидобування" 29.12.2012 року, несуть повну відповідальність за дотримання вимог по охороні праці підлеглими їм працівниками. [PERSON] у відповідності до наданих йому прав і повноважень та існуючих вимог з охорони праці, провів о 8 годині 23.09.2013 року цільовий інструктаж, тобто інструктаж безпосередньо на об`єкті, де виконувались роботи по обслуговуванню компресорних агрегатів працівниками БРТЗ, оскільки вказані працівники були сторонніми особами для ГС-Солоха і правомірність його дій знайшла своє підтвердження в Акті перевірки, проведеної Головним державним інспектором Інспекції державного нагляду в НГК "Держгірпромнагляду" Шовкопляс С.В., де констатується, що винними особами є працівники БРТЗ. Позиція Головного державного інспектора Інспекції державного нагляду в НГК "Держгірпромнагляду" Шовкопляс С.В. щодо визначення винуватих посадових осіб ГПУ ПГВ повністю узгоджується і з рішенням керівництва ГПУ "Полтавагазвидобування", яке своїм наказом за № 658-П від 07.10.2013 року, констатує, що причиною нещасного випадку з [PERSON] є порушення ним особисто технологічного процесу під час виконання ремонту газокомпресорного агрегату 10 ГКН, а також невиконання посадових обов`язків майстром з ремонту газокомпресорних агрегатів дільниці з ремонту та обслуговування газокомпресорних агрегатів БРТЗ [PERSON] та старшим інженером цієї дільниці [PERSON] . Зіньківський районний суд Полтавської області за наслідками тривалого розгляду справи та проведених додаткових експертиз з ініціативи сторони захисту дійшов вмотивованого висновку про факти грубого порушення норм діючого процесуального законодавства працівниками прокуратури та органу досудового розслідування, відтак і Конституційних прав і свобод [PERSON] , яким дана належна та вмотивована правова оцінка, наведена у вироку Зіньківського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2019 року, яким [PERSON] , було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 272 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України - за недоведеністю наявності в його діянні складу вказаного кримінального правопорушення. Представники прокуратури не погодились з вказаним рішенням районного суду і подали апеляційну скаргу до Полтавського апеляційного суду. 13 квітня 2020 року Полтавським апеляційним судом було винесено ухвалу, якою апеляційну скаргу прокурора Зіньківського відділу Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області Чубенка А.І. залишено без задоволення, а виправдувальний вирок Зіньківського районного суду Полтавської області від 25 листопада 2019 року щодо [PERSON] без змін. Подібним чином ухвалою від 26.08.2020 року Касаційного кримінального суду, у складі Верховного суду, куди звернулася Прокуратура Полтавської області, було відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Зіньківського районного суду Полтавської області від 25 листопада 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року стосовно [PERSON] оскільки твердження, наведені прокурором у касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків, викладених у попередніх судових рішеннях, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що оскаржувані рішення були постановлені з істотними порушеннями норм права або з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, які можуть поставити під сумнів їх законність. Вирок Зіньківського районного суду Полтавської області, яким [PERSON] , визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 272 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю наявності в його діянні складу кримінального правопорушення, набрав законної сили 13.04.2020 року. \~ \~ \~ \~Таким чином Державні органи, які є відповідачами за позовом про відшкодування моральної шкоди в особі Прокуратури Полтавської області та ГУ НПУ в Полтавській області, протягом тривалого часу дійсно були причетні до порушення Конституційних прав і свобод позивача, а відтак і до нанесення [PERSON] значної моральної (немайнової) шкоди своїми протиправними діями, що прямо випливає з виправдувального вироку Зіньківського районного суду Полтавської області від 25.11.2019 року, в якому наведені всі дані про ці обставини. Таким чином зі змісту виправдувального вироку Зіньківського районного суду Полтавської області від 25.11.2019 року та з урахуванням приписів діючого законодавства випливає, що всі дії прокуратури Полтавської області та органів досудового розслідування в особі ГУ НП України в Полтавській області щодо ініціювання внесення до ЄРДР даних про вчинений ним злочин, передбачений ч. 2 ст. 272 КК України на підставі необгрунтованої інформації, що в подальшому стало підставою для повідомлення йому підозри, відсторонення від посади механіка ГС Солоха Солохівського цеху з видобутку нафти, газу і конденсату (нафтогазопромислу) ГПУ «Полтавагазвидобування»; обрання запобіжного заходу, намагання протиправно притягнути [PERSON] , до кримінальної відповідальності; повідомлення про підозру та обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, що обмежували його Конституційні права і свободи, є незаконними і такими, що дають [PERSON] право звернутись з позовом до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої такими незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і прокуратури. З вини Державних органів, якими є органи прокуратури та досудового розслідування, [PERSON] незаконно звинувачували у вчиненні тяжкого злочину, який він, в дійсності не вчиняв, і на що постійно вказував та надавав відповідні докази, які залишались без уваги та належної правової оцінки, а тому до винесення законного, обґрунтованого, вмотивованого, а відтак і справедливого, судового рішення у виді виправдувального вироку від 25.11.2019 року, як це передбачено приписами статті 370 КПК України, загальний строк досудової і судової тяганини відносно [PERSON] тривав з 30.03.2015 року (день пред`явлення підозри) до 13.04.2020 року (день набрання виправдувальним вироком законної сили), що загалом становить 72 місяці і 15 днів. За цей час [PERSON] був не тільки обмежений у своїх Конституційних правах і свободах, як громадянин України, але обмежений у своїх фізичних, загально людських, духовних, емоційних потребах, не мав змоги піклуватися на належному рівні про свою родину, виховувати дітей, займатись побутовими справами, чесно працювати і жити у звичному для нього життєвому ритмі, що призвело до втрати соціальних зв`язків з товаришами та знайомими, а відтак, всі наведені незаконні дії органів досудового розслідування та прокуратури завдали [PERSON] значної моральної шкоди. Зокрема, перебуваючи тривалий термін під досудовим та судовим слідством, [PERSON] знаходився під значним негативним психічним впливом цих обставин, що призвело до погіршення його соціальних зв`язків з оточуючими і членами родини та до позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок, бажань та планів на майбутнє, яке він вибудовував чесною і законною працею, призвело до погіршення відносин з друзями та оточуючими, оскільки про факт притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності та судові процеси знали всі у с. Попівка, Зіньківського району, Полтавської області, що було для нього значною моральною шкодою. [PERSON] моральні страждання й душевні хвилювання, що тягне за собою завдання йому також значної моральної шкоди, значно посилювались постійними твердженнями представників органів досудового розслідування та прокуратури, що вони [PERSON] вважають злочинцем, ігноруючи при цьому положення статті 62 Конституції України, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Моральна шкода була завдана [PERSON] тим фактом, що всі докази, які вказували на його невинуватість уже під час досудового розслідування і які надавались [PERSON] та стороною захисту, відхилялись та ігнорувались представниками органів досудового розслідування та прокуратури, а відтак його емоційні страждання та психологічні переживання, що є ознакою завдання йому моральної шкоди, продовжували мати місце досить тривалий час. Від таких дій Державних органів досудового розслідування та прокуратури, які не лише ігнорували всі доводи сторони захисту, що діяли на [PERSON] користь, але вочевидь проявляли крайню непрофесійність в своїй роботі, призвели до того, що він розчарувався в гарантованих Конституцією України своїх правах і свободах. Втратив довіру й повагу до правоохоронних органів України, чого раніше не було в його житті, оскільки як Громадянин України, розумів їх необхідність для суспільства та довіряв, про що не може сказати на теперішній час, незважаючи на існування виправдувального вироку, що також завдає йому значної моральної шкоди. [PERSON] зазначає, що досить не просто жити в умовах, коли перестаєш довіряти Державним органам, а тим паче правоохоронним і така моральна шкода, на його думку, є непоправимою, а відтак значною. Крім того, навіть і після завершення кримінального провадження та набрання виправдувальним вироком законної сили й дотепер, він вимушений прикладати багато додаткових зусиль для організації свого звичного життя, зокрема, відновлювати втрачені тривалою суспільною ізоляцією стосунки із своїми друзями і просто знайомими, з якими він постійно спілкувався до появи кримінального провадження, а також своїми родичами та членами сім`ї, які подібно як і він, несли всю тяготу штучно створених стосовно [PERSON] обставин. Доказом завданої [PERSON] моральної шкоди є не лише факт існування тривалих психологічних страждань, але й факт, що його, було відсторонено від виконання своїх посадових обов`язків механіка Головних споруд-Солоха Солохівського цеху з видобутку нафти, газу і конденсату (нафтогазопромислу) ГПУ "Полтавагазвидобування", де він постійно працював тривалий час і мав добру репутацію. [PERSON] зазначає, що у наш час Держава, йдучи шляхом демократичних реформ, намагається створити умови, за яких Конституційні права і свободи громадянина є непорушними гарантіями правового фундаменту державного механізму, тому його усвідомлення, що факти грубого і протиправного й незаконного потурання його прав і свобод окремими представниками органів досудового розслідування і прокуратури продовжують мати місце на теперішній час, також завдає йому значної й непоправимої моральної шкоди. Із-за наведених незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури у [PERSON] залишився назавжди страх бути безпідставно притягнутим до кримінальної відповідальності та бути позбавленим волі, і в нього на все життя залишиться гірке усвідомлення абсолютної незахищеності пересічного українця, якому правоохоронні органи за погодженням з прокуратурою, з будь-яких мотивів, можуть безпідставно зламати життя та завдати психологічних страждань. [PERSON] вказує, що своїми незаконними діями органи досудового розслідування і прокуратури суттєво зруйнували його звичне життя, а в відтак завдали значної моральної шкоди, а тому користуючись своїм правом, передбаченим приписами статті 56 Конституції України та вимогами п. 17 ч. З ст. 42 КПК України він подав позовну заяву про відшкодування моральної шкоди, завданої йому саме незаконними рішеннями і діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування і прокуратури, оскільки незаконність цих рішень і дій знайшла своє підтвердження у виправдувальному вироку Зіньківського районного суду Полтавської області відносно нього від 25 листопада 2019 року. Згідно з приписами статті 130 КПК України ( Глави 9 КПК України - «Відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю») - шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується Державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Подібними чином у статтях 55,56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок Держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Правовою підставою для відшкодування шкоди, завданої громадянинові України внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури є сам ФАКТ постановления виправдувального вироку суду, про що прямо й однозначно вказано в пункті 1 статті 2 спеціального Закону, а саме Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року № 266/94-ВР із змінами й доповненнями (надалі Закон № 266/94). Зі змісту наведеної норми логічним є твердження, що існування виправдувального вироку є достатнім і самостійним доказом незаконності дій представників Державних органів і будь-яких додаткових судових рішень з цього приводу вказана норма Закону №266/94 не вимагає і не передбачає. За приписами пункту 1 статті 1 вказаного спеціального Закону № 266/94 при наявності виправдувального вироку в обов`язковому порядку підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права і свободи громадянина. Згідно положень пункту 5 статті 3 Закону України № 266/94 у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується не лише матеріальна, але відшкодовується (повертається) і моральна шкода. Відповідно до частин другої і третьої статті 13 Закону України № 266/94 розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно із частинами п`ятою та шостою статті 4 Закону № 266/94 відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру і всі ці обставини наведені мною вище. Статтею 23 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2) та у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (пункт 4), що в повному обсязі стосується мене особисто виходячи з наведених вище обставин. За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. . Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями оргайів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справив межах, встановлених цивільним законодавством. Відповідно до приписів ч.1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується Державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до п. З Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року (надалі Пленум ВСУ № 4) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Крім того, право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване й ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом національного права. Відповідно до п. п. 5, 9 Пленуму ВСУ № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи. Така позиція щодо розміру і підстав відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури наведена і в рішення Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду по справі № 468/901/17-ц. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди суди мають право виходить з того, що відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 13 Закону України № 266/94, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням конкретних обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14- 298цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, проте суд також має оцінити надані позивачем докази, визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Аналогічні висновки викладені й у постановах Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15 та Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Законом визначено мінімальний розмір моральної шкоди в місяць - мінімальна заробітна плата, розмір якої, згідно вимог Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», станом на час вирішення справи, становить 6000 грн. В постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат. їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обгрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі № 556/896/18 (провадження № 61-8182св19) Викладене дає підстави для логічного висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати суд, при вирішенні питання щодо визначення її у грошовому виразі з урахуванням обставини конкретної справи, не позбавлений права застосувати й більший розмір відшкодування завданої громадянину моральної шкоди відповідно до вмотивованих доводів позивача та доведених ним порушених його прав і свобод, їх тривалість та інтенсивність внаслідок незаконних дій Державних органів. Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» (стаття 8) з 1 січня 2021 року (на час вирішення справи) мінімальна заробітна плата за місяць встановлена в розмірі 6 000 грн. 00 коп. Виходячи з того, що під слідством і судом [PERSON] , перебував повних 60 місяців і 14 днів, оскільки підозра за попередньою правовою кваліфікацією була йому повідомлена 30 березня 2015 року, а виправдувальний вирок Зіньківського районного суду Полтавської області набрав законної сили 13.04.2020 року, а справа про відшкодування моральної шкоди подана до суду 02.04.2021 року, то вказана тривалість завданої [PERSON] незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури моральної шкоди, згідно гарантованого Державою розміру, в грошовому виразі становить на 02.04.2021 року 363 000 грн.. Відповідно до існуючої судової практики та діючого законодавства [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, яка може виходити за визначений діючим законодавством мінімальний розмір у 6000 грн. за місяць станом на 01.01.2021 року перебування під слідством і судом, але враховуючи факт, що він бажає отримати визначену діючим законодавством гарантовану Державою суму понесених ним моральних страждань, а тому інших вимог до Держави України за винятком вказаних 363 000 грн. висувати він не бажає. Згідно до вимог ст. 23, ст. 48 Бюджетного Кодексу України, п. 35 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників» від 03.08.2011 року № 845 визначено, що виконання судових рішень, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів здійснюється Державним казначейством України за вимогою органів державної виконавчої служби України за черговістю їх надходження, за рахунок і в межах бюджетних асигнувань, затверджених у Державному бюджеті України на цю мету. Подібна позиція, зокрема, випливає з висновку, викладеному у рішенні Колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №6-42168св14 та інших подібних судових справах. Разом з тим Велика Палата Верховного Суду у справі № 641/8857/17 від 25 березня 2020 року (Провадження № 14-514 цс 19) у своїй Постанові від 25.03.2020 року висловила свою позицію, що у цивільному судочинстві Держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161 гс 18 (пункт 6.22)), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19 (пункт 33)), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447 цс 19 (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.(пункт 6З) У \~ \~ \~ \~пункті 64 Постанови констатується, що залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є Держава, аде Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19 (пункт 44)). Таким чином на теперішній час у цивільному судочинстві в частині відшкодування завданої шкоди Держава бере участь у справі як сторона по справі через відповідний її орган, наділений певними повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти Державу в суді, зазвичай, це орган, діями якого і завдано шкоду. Але оскільки в наведеному рішенні Велика Палата Верховного Суду лише зазначила, що залучення Державної казначейської служби України чи її територіальних органів в якості відповідачів не є обов`язковим, з підстав, що відповідачем є Держава, але конкретно не визначила який саме орган має представляти Державу у таких правовідносинах і який існує інший порядок та процедура відшкодування шкоди, то вірним буде дійти висновку, що до скасування Постанови КМ України № 845 та внесення змін до статей 23 та 48 Бюджетного Кодексу України, стала судова практика щодо відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури та суду, повинна залишатись на попередніх позиціях - до таких справ відповідачем залучається Державна казначейська служба України, як розпорядник бюджетних коштів. Вже існуюча стала судова практика і позиція позивача з цього приводу повністю узгоджується і з приписами частини 1 ст. З Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 року № 4901-У1, де вказується, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є Державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує Державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного Державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Виходячи з наведеного, позовні вимоги із залученням в якості відповідачів Державних органів, діями яких безпосередньо [PERSON] , було завдану моральну шкоду, яку у грошовому виразі він оцінив у розмірі 363 000 грн., а це Прокуратура Полтавської області та Головне управління Національної поліції України в Полтавській області є вмотивованими, а оскільки центральним органом виконавчої влади, що реалізує Державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, залишається Казначейська служба України, то її залучення в якості відповідача є бажаним та вмотивованим за наведених умов. Відповідно до ст. 4 ЦПК України: кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України,\~\~доказами є будь-які дані, на підставі яких, суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України,\~\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені\~\~вимоги\~\~чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі\~ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй\~\~сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1\~ст. 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення. Відповідно до частин другої та третьої статті 12\~ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Згідно ст.263\~ЦПК України,, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення, суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. У частині четвертій статті 10 ЦПК України істатті 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини», на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Щодо інших доводів сторін, то Європейський суд з прав людини неодноразово зазначає (Рішенням ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 (заява № 4909/04, п. 58 Рішення)), що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, п. 29). Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст.12,13,81\~ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.\~Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд, тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. За таких обставин вимоги позивача підлягають задоволенню. Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат. За приписами ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведення огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовкою до їх розгляду. Відповідно до\~ст. 137 ЦПК України,\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частинами 2, 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини третьої статті 141\~ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141\~ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Верховний Суд у своїй Постанові від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц дійшов висновку, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог. При визначенні\~суми відшкодування\~суд має\~виходити з\~критерію реальності\~адвокатських витрат\~(встановлення\~їхньої дійсності\~та необхідності),\~а також\~критерію розумності\~їхнього розміру,\~виходячи з\~конкретних обставин\~справи та\~фінансового стану\~обох сторін.\~Ті самі\~критерії застосовує\~ЄСПЛ,\~присуджуючи судові\~витрат на\~підставі статті\~41\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод.\~Зокрема,\~у рішеннях\~від 12\~жовтня 2006\~року у\~справі «Двойних\~проти України»\~(пункт\~80),\~від 10\~грудня 2009\~року у\~справі «Гімайдуліна\~і інших\~проти України»\~(пункти\~34-36),\~від 23\~січня 2014\~року у\~справі «East/West\~Alliance\~Limited»\~проти України»,\~від 26\~лютого 2015\~року у\~справі «Баришевський\~проти України»\~(пункт\~95)\~зазначено,\~що заявник\~має право\~на компенсацію\~судових та\~інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У своїх рішеннях Верховний Суд неодноразово викладав висновки пре те, що може відноситись до надання юридичних послуг та якими належними доказами це повинно підтверджуватись. Так, у постанові від 27.06.2018 у справі за № 826/1216/16 Верховний Суд зазначив, що стаття 59 Конституції гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Пунктом 3.2\~рішення Конституційного\~Суду від\~30.09.2009\~№23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема у судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання, такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі\~викладеного та\~

Outcome: approved