Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди у здійсненні нею права користування 1/2 частиною квартири [ADDRESS] , шляхом вселення позивача до вказаної квартири; зобов`язати відповідача надати позивачу ключі від вхідних дверей вказаної квартири та не чинити перешкод у користуванні квартирою; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. В обгрунтування позовних вимг зазначила, що є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] , проте не має можливості користуватись вказаним майном, оскільки відповідач не надає ключів від вхідних дверей квартири. В квартирі проживають квартиронаймачі. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Позивач зазначила, що в телефонні розмові відповідач заперечувала щодо надання ключів та вживала ображаючі вислови, а саме " позивач вже стара і нічого її не потрібно". Відповідач та третя особа, в судове засідання не з"явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою сторін, зазначила, що проживає в квартирі [ADDRESS] та була свідком, як позивач неодноразово приходила та намагалась потрапити в квартиру [ADDRESS] , однак двері її ніхто не відчинив. Ключів від вхідних дверей квартири позивач не мала. Свідок повідомила, що в квартирі проживають квартиранти. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що представник позивача проти ухвалення заочного рішення не заперечує, відповідач про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, в установлений строк відзив на позов не подала, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 211, 280 ЦПК України провести розгляд справи за відсутності сторін за наявними в справі матеріалами та ухвалити заочне рішення. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 22.05.2018 р. Зі змісту інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо об"єктів нерухомого майна іншими співвласниками квартири є [PERSON] та [PERSON] , яким належить по 1/4 частині квартири [ADDRESS] , кожному. З пояснень позивача з 22.05.2018 року, остання позбавлена можливості користуватись вказаним майном, що підтверджується показами свідка та зверненням до управління поліції( а.с. 21). 10.11.2020 року позивач звернулась до відповідача [PERSON] з письмовою вимогою про надання ключів від вхідних дверей квартири та її вселення до житла,що направлено рекомендованим листом( а.с. 16-17) Відповідно до положень ст. 41 Конституції України та ст. 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини 1950 року держава Україна гарантує громадянам непорушність їхньої приватної власності. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, відповідач не спростувала зазначених позивачем обгрунтувань позовної заяви, щодо вільного користування власністю, свідок [PERSON] підтвердила неможливість позивача користування майном за відсутності ключів від вхідних дверей квартири, за таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні користування 1/2 частиною квартири [ADDRESS] , шляхом вселення [PERSON] до вказаного майна та зобов"язання [PERSON] надати [PERSON] ключі від вхідних дверей квартири [ADDRESS] та не чинити перешкоди в користуванні 1/2 частиною зазначеної квартири підлягають до задоволення. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди. Підставою звернення позивача з позовом у даній справі слугувало неможливість користування квартирою внаслідок відсутності ключів від квартири [ADDRESS] . Доведення або спростування факту заподіяння відповідачем [PERSON] моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру мало б значення для вирішення спору про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою ст. 1167 ЦК України. Згідно з ч. 1, п.4 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у бездіяльності відповідача щодо надання ключів від квартири. В пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з п.5 даної постанови Пленуму обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З точки зору ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За змістом ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Поняття «моральна шкода» визначено в Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, де в п. 3 постанови визначено, що під моральною шкодою розуміють втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з`ясуванні фактів, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ст. 1167 ЦК України, яка визначає підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування. Відповідно до п.7 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Враховуючи, що позивачем не доведено в повній мірі протиправності дій відповідача, не наведено конкретні негативні явища, які з останньою сталися внаслідок дій відповідача, не обґрунтовано розмір шкоди, не наведено про неможливістьотримання ключів від картири від іншого власника частини майна [PERSON] , таким чином не доведено заподіяння позивачу моральної шкоди, за таких обставин в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд відмовляє у повному обсязі.

Outcome: partial