Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, встановлення способу участі батька у вихованні дитини, надання дозволу на виїзд дитини за кордон та зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.03.1999 року по 07.04.2016 року, від шлюбу мають двох дітей: повнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Після розлучення діти залишилися проживати разом з відповідачкою, при цьому відповідачка постійно перешкоджає позивачу у спілкуванні з сином, внаслідок чого він позбавлений можливості зустрічатися з сином, спілкуватися з ним, відпочивати та виконувати свої батьківські обов`язки. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд: 1)Зобов`язати відповідачку усунути перешкоди у спілкуванні позивача з сином [PERSON] , визначивши такі способи участі його у спілкуванні з дитиною - систематичні побачення з дитиною за наступним графіком: - перша та третя субота місяця - з 10 години до 20 години без присутності матері; - чотирнадцять календарних днів під час літніх канікул для спільного відпочинку з дитиною без присутності матері; - безперешкодне відвідування батьком школи, додаткових (факультативних) занять і таке інше, що відвідує його син; - спілкування з сином має відбуватися на території фактичного проживання батька або на його розсуд; - не обмежувати спілкування батька з сином особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином. 2)Зобов`язати [PERSON] один раз на рік надавати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон малолітньому сину у супроводі батька строком не більше 30 діб; 3)Зобов`язати [PERSON] вчасно для зустрічі з батьком відповідно до вищезазначеного графіку привозити дитину у м. Київ для зустрічі з батьком, або після узгодження з позивачем перенести зустріч батька і сина на найближчий вільний день. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05.06.2019 року до участі у справі притягнуто третю особу - Службу у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. 05.06.2019 року до суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, відповідно до якої він просить суд: 1)Зобов`язати відповідачку усунути перешкоди у спілкуванні позивача з сином [PERSON] , визначивши такі способи участі його у спілкуванні з дитиною - систематичні побачення з дитиною за наступним графіком: - перші вихідні місяця - субота з 10 години до 20 години без присутності матері; - треті вихідні місяця - з 10 години суботи до 20 години неділі без присутності матері; - чотирнадцять календарних днів під час літніх канікул для спільного відпочинку з дитиною без присутності матері; - безперешкодне відвідування батьком школи, додаткових (факультативних) занять і таке інше, що відвідує його син; - спілкування з сином має відбуватися на території фактичного проживання батька або на його розсуд; - не обмежувати спілкування батька з сином особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином. 2)Зобов`язати [PERSON] один раз на рік надавати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон малолітньому сину у супроводі батька строком не більше 30 діб; 3)Зобов`язати [PERSON] вчасно для зустрічі з батьком відповідно до вищезазначеного графіку привозити дитину у м. Київ для зустрічі з батьком, або після узгодження з позивачем перенести зустріч батька і сина на найближчий вільний день. 15.07.2019 року до суду надійшов Відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача заперечує проти задоволення позову. Вказує про те, що розпорядженням Дарницької РДА від 30.10.2018 року встановлено графік спілкування батька з сином та донькою. Вказаний графік відповідачкою повністю дотримується, будь-яких перешкод вона позивачу у спілкуванні з дітьми не чинить. Також представник вказує про те, що крім сплати аліментів позивач ніяким чином не приймає участь у вихованні дітей, усіма питаннями займається виключно відповідачка. Вважає, що підстав для задоволення позовних вимог немає, а тому просить відмовити в їх задоволенні. У судовому засіданні позивач повністю підтримав позов, просив його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у Відзиві. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Дарницької РДА - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу у відсутності представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу у відсутності представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи Вислухавши пояснення позивача, представника відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.03.1999 року по 07.04.2016 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та рішенням суду про розірвання шлюбу. У період шлюбу у сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження. На даний час малолітній [PERSON] проживає разом із своєю матір"ю [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , за даною адресою і постійно проживає. Також судом встановлено, що позивач має стабільний дохід, за місцем проживання характеризується позитивно, заборгованість по аліментах у нього відсутня. Працівниками Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації за місцем проживання позивача проведено обстеження житлово-побутових умов проживання та встановлено, що у кімнаті, де буде перебувати дитина, наявне ліжко, шафа для одягу, стіл для навчання, іграшки, книжки. За даною адресою фахівцями із соціальної роботи Деснянського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді проведено консультацію та складено акт оцінки потреб сім`ї/особи. З`ясовано, що [PERSON] проживає у трикімнатній квартирі, де створено всі необхідні умови для проживання та розвитку дитини. Відповідачка у справі [PERSON] на даний час разом із дітьми проживає за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою працівником Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації та фахівцем із соціальної роботи Деснянського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді проведено обстеження житлово-побутових умов проживання та оцінку потреб сім`ї. З`ясовано, що умови для проживання та виховання дитини [PERSON] створено належним чином. Для дитини виділено окреме спальне місце в дитячій кімнаті, де в нього є письмовий стіл, шафа для одягу та речей. Під час проведення обстеження житлово-побутових умов проживання малолітній [PERSON] був вдома. В ході бесіди дитина зазначила, що проживає з матір`ю та батьком [PERSON] , батьків любить, але також любить батька [PERSON] і хоче періодично бачитися з ним, іноді залишатися з ночівлею. За результатами оцінювання потреб сім`ї мати дитини здатна виконувати обов`язки щодо виховання дитини та догляду за нею. Відповідно до інформації Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 23 з поглибленим вивченням англійської мови Деснянського району м. Києва, що надійшла до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА, малолітній [PERSON] навчається у 3-Б класі з вересня 2017 року. За інформацією класного керівника мати малолітнього постійно цікавиться успіхами дитини в школі, бере участь у житті колективу, відвідує свята та збори громади класу. Батько дитини зв`язок зі школою не підтримує. Дитина завжди охайна, забезпечена всім необхідним для навчання, займається у спортивній секції та секції «Лего», маму любить, але із задоволенням спілкується з батьком [PERSON] . Згідно із інформацією КНП «ЦПМСД № 1» Дніпровського району м. Києва, що надійшла до Служби у справах дітей Деснянської РДА, дитина [PERSON] знаходиться під наглядом лікаря загальної практики-сімейного лікаря Стус К.В. Декларація з лікарем укладена. Хронічних хвороб у дитини немає, стан здоров`я дитини задовільний, за медичною допомогою до лікаря звертається з дитиною мама, призначення лікаря мама виконує повністю. Розпорядженням Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 30.10.2018 року № 766 батьку [PERSON] був встановлений графік зустрічей з дітьми. Вирішуючи позовні вимоги у справі, суд враховує наступні вимоги закону. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" батьки, які проживають окремо від дитини, зобов"язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Частинами 1, 2 статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов"язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. З наведених вище норм діючого законодавства можна зробити висновок, що сторони по справі зобов"язані здійснювати свої батьківські обов"язки щодо дитини, мають право на спілкування з дитиною, її виховання. Відповідно до ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини. Тобто права та обов"язки матері та батька щодо дитини є рівними навіть тоді, коли вони не є подружжям. На обсяг батьківських прав та обов"язків не впливає та обставина, що один із батьків проживає окремо від дитини. Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ч. 3 ст. 9 Конвенції проголошує правило про те, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Як зазначено у Загальному коментарі Комітету з прав дитини № 14 (2013 рік) щодо права дитини на першочергове врахування її найкращих інтересів (п. 1 ст. 3), з метою довести, що право дитини на оцінювання та першочергову увагу до її найкращих інтересів було дотримане, усі рішення стосовно дитини або дітей мають бути вмотивовані, обґрунтовані та пояснені. У мотивації рішення необхідно чітко вказати усі фактичні обставини, що стосуються дитини, які елементи було визнано необхідними під час оцінювання найкращих інтересів, склад таких елементів у кожній справі, а також яким чином їх було оцінено для визначення найкращих інтересів дитини. Якщо рішення не збігається з поглядами дитини, слід чітко вказати причину для цього. У виключних випадках, коли обране рішення не відповідає найкращим інтересам дитини, слід вказати підстави для такого рішення і таким чином показати, що найкращі інтереси дитини було враховано, незважаючи на результат. Недостатньо вказати у загальних формулюваннях, що інші міркування переважають над найкращими інтересами дитини. Слід чітко перерахувати такі міркування у зв`язку з розглянутою справою та надати причини для їхньої першочергової важливості. В обґрунтуванні також має бути доведено, що найкращі інтереси дитини не були достатньо вагомими, щоб переважити інші міркування. Слід визначити обставини, за яких найкращі інтереси дитини мають бути найвагомішим міркуванням. У даній ситуації суд звертає увагу на те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, у даному випадку вирішення питання про усунення перешкод у спілкуванні батька з дитиною охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори», стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Враховуючи особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в їх право на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, з іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини, що стало підставою для звернення його до суду з даним позовом, не дотримує встановленого органом опіки та піклування графіку зустрічей. Як встановлено судом, між сторонами по справі склалися складні стосунки, що призвело до того, що сторони між собою майже не спілкуються. Але при цьому той факт, що відповідачкою чиняться перешкоди у спілкуванні батька з дитиною під час розгляду справи не знайшов своє підтвердження та не був підтверджений належними письмовими доказами, а тому суд вважає, що в цій частині позов [PERSON] задоволенню не підлягає. 12.08.2019 року Службою у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надано Висновок про участь батька у вихованні малолітньої дитини [PERSON] . Так, відповідно до Висновку Служба вважає за доцільне встановити наступний графік спілкування батька з дитиною, а саме: перші вихідні місяця - субота - з 10 години до 20 години без присутності матері; треті вихідні місяця з 10 години суботи до 20 години неділі без присутності матері; 14 календарних днів під час літніх канікул для спільного відпочинку з дитиною без присутності матері. Згідно із ст. 158 Сімейного кодексу України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. При вирішенні даного спору суд бере до уваги рішення Органу опіки та піклування щодо визначення способу участі батька у вихованні дитини, але при цьому вважає за доцільне визначити наступний графік участі батька у вихованні дитини, а саме: кожної І та ІІІ суботи місяця з 10 години до 20 години без присутності матері; чотирнадцять календарних днів під час літніх канікул для спільного відпочинку з дитиною без присутності матері за попереднім погодженням з матір`ю. Виходячи з наявних матеріалів справи та досліджених судом письмових доказів, а також того, що позивач має позитивні характеризуючи дані, має можливість та бажання приймати активну участь у вихованні своєї дитини, а також те, що таке спілкування не перешкоджатиме розвитку дитини, наявність між сторонами суперечок щодо участі позивача у спілкуванні та вихованні дитини, суд вважає, що судом повинен бути визначений порядок участі позивача у вихованні його сина [PERSON] . Таким чином, позовні вимоги [PERSON] у частині встановлення способі участі батька у вихованні дитини підлягають частковому задоволенню. Також суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] у частині зобов`язання відповідачки не обмежувати спілкування батька [PERSON] з сином [PERSON] засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку, оскільки це буде позитивно впливати на стосунки батька з сином і жодним чином не обмежить права відповідачки. Що стосується позовних вимог [PERSON] про зобов`язання відповідачки надавати дозвіл на виїзд дитини за кордон, то слід зазначити наступне. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.89 покладає на держави зобов"язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому , що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце , зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання . Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків , адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини , а також зміну звичайного соціального , культурного , мовного середовища дитини , що впливає на її подальше життя , розвиток і виховання. Відповідно до п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України №57 від 27.01.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, у тому числі на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована Україною 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У статті 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов`язків батьків відносно дитини. Позивач [PERSON] , звертаючись до суду із вимогами до відповідачки, просить зобов`язати її надавати дозвіл на виїзд за межі України неповнолітній дитині у супроводі батька. При цьому слід зазначити, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачка відмовляє йому у видачі таких дозволів, а також не надано доказів на підтвердження того, куди саме плануються поїздки батька з дитиною. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає дані позовні вимоги передчасними, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Позовні вимоги [PERSON] про зобов`язання відповідачки вчасно привозити дитину до м. Києва для зустрічей з батьком також задоволенню не підлягають, оскільки судом встановлений графік спілкування батька з дитиною, а відповідно до вимог діючого законодавства відповідачка зобов`язана виконувати судове рішення у цій частині. Питання щодо своєчасного привезення дитини до м. Києва не потребує додаткового врегулювання з урахуванням встановленого судом графіку. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: partial