Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

Позивач - адміністрація дитячого будинку змішаного типу « Вишенька» звернувся в суд в інтересах малолітнього [PERSON], [INFO], до [PERSON] про визнання недійсним заповіту від 15 травня 2008 року посвідченого державним нотаріусом Пятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., актовий запис в реєстрі № 3 - 1308, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 24 лютого 2010 року, складеного тим же нотаріусом на імя [PERSON] , [INFO], актовий запис в реєстрі № 3 -624, а також визнати недійсним договір дарування ? частки квартири [ADDRESS] , що укладений 31 травня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], який посвідчено Пятою державною нотаріальною конторою, актовий запис в реєстрі № 3-1514. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач покликається на те, що [INFO] помер ідусь [PERSON] - [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, серед якого квартира за адресою: [ADDRESS]. Спадкоємцем першої черги за законом була донька померлого [PERSON], що є біологічною матір"ю [PERSON], яка вчасно не звернуласья в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, а тому пропустила строк встановлений на прийняття спадщини. Згодом [PERSON] був поданий позов до Франківського районного суду м. Львова про продовження терміну на прийняття спадщини, а після отримання інформації про те, що спадкове майно по смерті її батька перейшло у власність відповідача [PERSON], нею був поданий позов до суду про визнання недійсними укладених батьком договору дарування ? частки квартири та заповіту від 15.05.2008 року. В ході розгляду вищевказаної справи судом була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, за результатами проведення якої, засвідчено, що покійний на момент підписання оспорюваних договору та заповіту був психічно-хворою, недієздатною особою. У подальшому, з невідомих причин, [PERSON] відмовилася від позову про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, у зв'язку з чим, ухвалою суду позов залишено без розгляду. За даних обставин, позивач вважає, що [PERSON] слід вважати такою, що не прийняла спадщину після смерті [PERSON]. Відтак, право спадкоємства перейшло до наступної черги спадкоємців, а саме до малолітнього [PERSON] - внука померлого, який є спадкоємцем п'ятої черги за законом. Приблизно через два місяці після смерті спадкодавця, Розпорядженням голови Кам"янко-Бузької районної державної адміністрації Львівської області від 16.09.2009 року, малолітнього [PERSON] передано на виховання до дитячого будинку "Вишенька" с. Жовтанці, а 04.05.2011 року [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно [PERSON] Просять визнати недійсним заповіт [PERSON] від 15.05.2008 року та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 24.02.2010 року посвідчених державним нотаріусом П"ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. та визнати недійсним договір дарування частини квартири від 31.05.2008 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ухвали судді Франківського районного суду м. Львова від 08 лютого 2014 року за позовною заявою відкрито провадження та постановлено ухвалу про забезпечення позову, яка оскаржена представником відповідача. За результатами розгляду апеляційної скарги, ухвала суду першої інстанції залишена в силі. В судовому засіданні представники позивача, позовні вимоги підтримали, пояснення, кожен окремо, дали аналогічні викладеним в позовній заяві. 11 вересня 2014 року представники позивача подали до суду клопотання про поновлення строку позовної давності для звернення до суду з позовом, мотивуючи, що такий був пропущений [PERSON] з поважних причин, так як останній не міг вчасно захистити своє право на спадщину через свій малолітній вік та був позбавлений батьківської опіки та піклування. Крім того, в адміністрації дитячого будинку не було жодної інформації про смерть дідуся [PERSON], та те, що він був психічно хворою людиною. Інформація про наявність порушень майнових прав малолітнього [PERSON] з"явилась в адміністрації дитячого будинку в лютому 2014 року, після відмови від позову [PERSON], у зв'язку з чим, одразу подано позов до суду в інтересах малолітнього [PERSON]. Просять поновити строк на звернення до суду із позовом для захисту прав малолітнього. Відповідач позовних вимог не визнала, в судові засідання не прибувала, подаючи заяви про перенесення розгляду справи та заперечення на позовні вимоги, які підтримала через свого представника, явку якого забезпечила в судове засідання від 05 травня 2014 року. Згідно письмових заперечень на позовні вимоги, відповідач вважає, що позов задоволенню не підлягає, оскільки не ґрунтується на нормах чинного законодавства України. Причинами відмови вважає те, що позивач не має права на звернення до суду в зв'язку з пропущенням строків позовної давності, покликаючись при цьому на вимоги ст..ст. 256, 257, ч. 1 ст. 261, ч. 3 ст. 267 ЦК України та п. 6 Листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24 -753/0/4-13 від 16 травня 2013 року. Також вважає, що позивач не набув права на спадкування, а також не вчинив жодних дій для прийняття спадщини у встановленому законодавством порядку. Як зазначає відповідач у своїх запереченнях, [PERSON] є спадкоємцем п'ятої черги. При цьому позивач не врахував, що спадкоємець першої черги - мати неповнолітнього позивача - [PERSON] протягом шести місяців після смерті спадкодавця не зверталася із заявою про прийняття спадщини. Відтак вона, відповідач, вважає, що відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України, [PERSON] є такою, що не прийняла спадщини. У той же час, на момент відкриття спадщини вона, відповідач, була єдиним спадкоємцем за заповітом, тобто єдиною особою, яка відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України мала право на спадкування. Щодо вимоги позивача про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, то така вимога, на думку відповідача, не підлягає задоволенню з огляду на вимоги ст. 1301 ЦК України. Вказуючи на причини невизнання позову з даних підстав, відповідач покликається на зазначені вище норми закону та на той же, - Лист Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24 -753/0/4-13 від 16 травня 2013 року. У своїх запереченнях, відповідач також вважає, що позивач не вправі звертатися до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування ? частини квартири, оскільки не є належним позивачем в розумінні ст.. 225 ЦК України. Відповідач також вважає неналежним доказом, на який покликаються представники позивача, а саме Акт № 411 амбулаторної посмертної судово - психіатричної експертизи від 07 травня 2012 року та вважає такий недопустимим доказом в розумінні ст.. 59 ЦПК України, а твердження представників позивача на ста здоровя [PERSON] та наявність у нього психічних захворювань на її, відповідача, думку, жодним чином не підтверджені. Вважаючи безпідставним позов з цих підстав, відповідач крім зазначених вище норм закону покликається на ст.. 147, ст.. 212 ЦПК України; ст.. 6 Закону України «Про психіатричну допомогу»; Рішення Конституційного Суду України у справі № 2-рп/2012 від 20 січня 2012 року; абзац 4 п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду. Покликаючись на вказані норми закону та нормативно - правові акти, суть позиції відповідача зводиться до того, що висновок експертизи на який покликається позивач, не може бути доказом, оскільки проведений не за ухвалою суду, що розглядає справу; фактично розголошує конфіденційні відомості про особу, а тому не повинен братися до уваги судом. Також просить відмовити в задоволенні позову через пропущення строку позовної давності, оскільки оспорюваний договір дарування був укладеним 31.05.2008 року, заповіт складений 15.05.2008 року, а оспорюване свідоцтво на право на спадщину видане 24.02.2010 року. Свою твердження такої позиції відповідач та її представник виклали у письмовому вигляді, та долучили їх до матеріалів справи. В судовому засіданні відповідач та її представник викладені заперечення підтримали, просять відмовити у поновленні процесуального строку та у задоволенні позовних вимог зх. Підстав, викладених у запереченнях. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали розглядуваної цивільної справи та матеріали цивільної справи № 2/465/536/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання правочинів недійсними, що витребувані судом за клопотанням представників позивача, суд приходить до переконання про наявність підстав поновлення позивачу строку для звернення до суду із позовом, визнає такі підстави поважними причинами пропущення позовної давності , а відтак, порушене право малолітнього позивача, підлягає захисту відповідно до вимог національного законодавства та міжнародних договорів, що ратифіковані Верховною Радою України. Так, відповідно до ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його права та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до ст. 40 Гаазької конвенції від 25 жовтня 1980 року, будь - яке рішення щодо неповнолітнього має невідкладно прийматися компетентним чи судовим органом у ході справедливого слухання згідно із законом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України, кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до вимог статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу. Додержуючись принципів, закріплених в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та належне виконання вимог, взятих Україною на себе з підписанням цього документу, держава одночасно виконує конституційний обов'язок перед своїми громадянами. Адже, згідно із статею 3 Конституції України "утвердження прав і свобод людини є головним обов'язком держави". З огляду на викладене, суд відхиляє твердження відповідача та її представника щодо відсутності підстав для поновлення процесуального строку, приймаючи до уваги вік позивача, який і надалі залишається малолітнім та самостійно не міг і не може захистити свої інтереси. Суд вважає позовні вимоги належними, оскільки судом встановлено, що між малолітнім [PERSON] та померлим [PERSON] існують родинні відносини, які породжують спадкові права для спадкування за законом. У конкретному випадку позивач відноситься до спадкоємців п'ятої черги і вправі ставити питання про визнання заповіту недійсним. Відповідно до ст.. 1268 ЦК України, малолітня, неповнолітня особа, вважаються такими, що прийняли спадщину. Враховуючи, що [PERSON] , як спадкоємець першої черги, своїх прав належним чином не заявила, а по суті відмовилася від свого права на спадщину, інших спадкоємців, за виключенням [PERSON], спадкування за заповітом якою, оскаржується позивачем, не встановлено, суд вважає належним право позивача на зверненням до суду за захистом своїх прав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 15.01.2010 року (а.с.6). Після його смерті серед спадкового майна залишилось спадкове майно - квартира за адресою: [ADDRESS]. Спадкоємцем першої черги за законом була донька померлого [PERSON], що є біологічною матір"ю [PERSON], яка вчасно не звернулася в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, а тому пропустила строк встановлений на прийняття спадщини. Згодом [PERSON] був поданий позов до Франківського районного суду м. Львова про продовження терміну на прийняття спадщини, а після отримання інформації про те, що спадкове майно по смерті її батька перейшло у власність відповідача [PERSON], нею був поданий позов до суду про визнання недійсними укладених батьком договору дарування ? частки квартири та заповіту від 15.05.2008 року. В ході розгляду вищевказаної справи судом була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, за результатами проведення якої, засвідчено, що покійний на момент підписання оспорюваних договору та заповіту був психічно-хворою, недієздатною особою. У подальшому, з невстановлених судом причин, які не впливають на результати розгляду даної справи, [PERSON] відмовилася від позову про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, та відмовилася від позову до [PERSON] про визнання недійсними договору дарування та заповіту. У зв'язку з цим, ухвалами суду позови залишено без розгляду. Суд вважає доречними зауваження відповідача у цій частині та визнає, що [PERSON] слід вважати такою, що не прийняла спадщину після смерті [PERSON]. Відтак, право спадкоємства перейшло до наступної черги спадкоємців, а а за відсутності інших, саме до малолітнього [PERSON] - внука померлого, який є спадкоємцем п'ятої черги за законом. Судом також встановлено, що після смерті спадкодавця, Розпорядженням голови Кам"янко-Бузької районної державної адміністрації Львівської області від 16.09.2009 року, малолітнього [PERSON] передано на виховання до дитячого будинку "Вишенька" с. Жовтанці, а 04.05.2011 року [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно [PERSON], що сторонами визнається. Суд приймає до уваги покликання відповідача та її представника на вимоги ст..ст. 256, 257, ч. 1 ст. 261, ч. 3 ст. 267 ЦК України та п. 6 Листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24 -753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, проте з наведених вище підстав, а саме, що позивачу про наявність спадкового майна та порушене право стало відомо після розгляду справи Франківським районним судом м. Львова № 2-1141/11, суд вважає покликання відповідача та її представника безпідставними. Суд відхиляє твердження відповідача та її представника, які вважають, що позивач не набув права на спадкування, оскільки не вчинив жодних дій для прийняття спадщини у встановленому законодавством порядку, та твердження, що на момент відкриття спадщини вона, відповідач, була єдиним спадкоємцем за заповітом, тобто єдиною особою, яка відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України, яка мала право на спадкування. Такі твердження відповідача, суперечать ст.. 1268 ЦК України, на яку самі ж відповідач та її представник покликаються у своїх запереченнях. Суд приходить до висновку, що підстави з яких оспорюється заповіт, дають право позивачу на позов про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відтак, суд вважає неповнолітнього [PERSON] належним позивачем в розумінні ст.. 225 ЦК України щодо визнання недійсним договору дарування ? частини квартири. Що стосується пояснень відповідача та її представника в частині недопустимого доказу - Акта № 411 амбулаторної посмертної судово - психіатричної експертизи від 07 травня 2012 року то суд відхиляє такі, оскільки судово - психіатрична експертиза призначалася за ухвалою суду, за участю відповідача, що відповідає вимогам ст.. 144 та ст.. 145. Виходячи з вимог ст. ст.. 58, 59, 60, 144, 145 ЦПК України, суд вважає дану експертизу належним доказом у розглядуваній справі, а висновки експертів визнає такими, що не суперечать дослідженим судом матеріалів справи. Суд відхиляє твердження відповідача та її представника, щодо розголошення конфіденційної інформації, оскільки призначення та проведення експертизи відбувалося у відкритому судовому засіданні та відносно особи, яка померла. Тобто експертиза проводилася посмертно і не може зашкодити особі, якої вона стосується. Відповідно до ст. 225 ч.1 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ст.1233 ЦК України ,заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок смерті. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі( ст.203 ч.3 ЦК України). У відповідності до роз'яснень викладених в п.16 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Відповідно до правих висновків Верховного Суду України викладених у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 р. у справі N 6-9цс12, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі та йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст. 225 ЦК, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Досліджуючи висновки експертизи, суд приходить до переконання, що спадкодавець на час підписання ним спірних правочинів не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 60 ЦПК України також передбачає, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечуючи позовні вимоги не надав жодного доказу на їх спростування. Згідно зі ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними та допустимими, як це передбачено ст.ст.58-59 ЦПК України. Судом встановлено, що на підставі акту № 411 від 07.05.2012 року покійний на момент підписання оспорюваних договорів страждав стійким хронічним психічним захворюванням не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Зазначений висновок експертизи відповідає обставинам справи та вимогам законодавства. Суду не надано жодного доказу в спростування акту посмертної судово-психіатричної експертизи, складеного спеціалістами, які мають значний досвід роботи у психіатрії та значний термін експертної роботи, відтак у суду відсутні підстави ставити такий висновок під сумнів. Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заповіт складений покійним [PERSON] , в стані коли він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними , а тому його слід визнати недійсним, так само, як і договір дарування ? частки квартири, що підписаний ним 31.05.2008 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved