Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Середньої школи № 147 Деснянського району м. Києва в особі директора Яковецького М.О. про зарахування сум заробітної плати до даних персоніфікованого обліку та зобов"язання сплатити податки, відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 29.08.2008 року вона була звільнена з посади вчителя англійської мови середньої школи № 147 за власним бажанням у зв"язку з виходом на пенсію згідно ст. 38 КЗпП України. 06.02.2013 року позивачка отримала в управлінні Пенсійного фонду довідку про індивідуальні відомості про застраховану особу з сумами відрахувань з заробітної плати у пенсійний фонд і з"ясувала, що за вересень 2008 року їй була нарахована заробітна плата і з неї не були сплачені податки до пенсійного фонду. 20.06.2013 року позивачка звернулася до директора школи та бухгалтера з проханням надати їй довідку про заробіток для обчислення пенсії з 2000 по 2008 рік. Згідно отриманих довідок за вересень 2008 року їй була нарахована заробітна плата у сумі 2279, 20 грн. Але ж згідно довідки, яку вона отримала раніше, заробітна плата за період з вересня 2008 року по березень 2009 року їй не нараховувалась. Отримавши довідку про доходи з ДПІ та пенсійного фонду, позивачка з"ясувала, що існують суттєві розбіжності в сумах заробітної плати між податковою інспекцією та пенсійним фондом за 2001, 2005 та 2008 роки. Враховуючи те, що саме відповідач подавав невірні відомості до податкової інспекції та пенсійного фонду, позивачка вважає, що він повинен здійснити перерахунок та подати відповідні відомості. Крім того, вона вважає, що неправомірними діями відповідача їй завдана моральна шкода у розмірі 52000, 00 грн., що виразилася у тому, що позивачка у 2001 року перенесла складну операцію, процес реабілітації був дуже важким, у 2007, 2008 роках вона втратила голос, що змусило її залишити роботу. Проблеми зі здоров"ям потребували значних коштів і не донараховані суми могли б дуже допомогти. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд: 1) зобов"язати відповідача зарахувати суму 170, 00 грн. матеріальної допомоги на оздоровлення до даних персоніфікованого обліку пенсійного фонду за 2001 рік та сплатити податки з зазначеної суми, згідно чинного законодавства; 2) зобов"язати відповідача зарахувати суму 15851, 90 грн., згідно довідки про доходу податкової інспекції, до даних персоніфікованого обліку пенсійного фонду за 2005 рік та сплатити податки з зазначеної суми, згідно чинного законодавства; 3) зобов"язати відповідача зарахувати суму 26299, 95 грн., згідно довідки про доходу податкової інспекції, до даних персоніфікованого обліку пенсійного фонду за 2008 рік та сплатити податки з зазначеної суми, згідно чинного законодавства; 4) стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 52000, 00 грн., згідно ст. 237-1 КЗпП України; 5) стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати по справі. У судовому засіданні позивачка повністю підтримала позовні вимоги, доповнивши їх, просила позов задовольнити, а також зобов"язати відповідача відобразити суму заробітної плати та стаж роботи (31 день) за липень 2000 року і суму заробітної плати та стаж роботи (31 день) за липень 2001 року у даних персоніфікованого обліку пенсійного фонду. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що, дійсно, при подачі звітів до податкової інспекції та пенсійного фонду виникли деякі розбіжності щодо сум, нарахованих позивачці. Але вказані розбіжності жодним чином не вплинули на розмір пенсії позивачки, а тому підстав для подання нових розрахунків немає. Також представник вважає, що немає підстав для стягнення моральної шкоди, оскільки жодних неправомірних дій вчинено не було. На підставі викладеного представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю. Представник третьої особи - Управління Пенсійного фонду - у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду письмові пояснення, в яких також просив розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - ДПІ у Деснянському районі м. Києва - у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивачки, представника відповідача, допитавши свідка, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] працювала вчителем англійської мови у середній школі № 147 Деснянського району м. Києва. 29.08.2008 року [PERSON] була звільнена з посади вчителя за власним бажанням у зв"язку з виходом на пенсію згідно ст. 38 КЗпП України, що підтверджується наказом № 103-к (а.с.9). Позивачка [PERSON] перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у Деснянському районі м. Києва та отримує пенсію. 06.02.2013 року позивачка отримала в Управлінні Пенсійного фонду довідку про індивідуальні відомості про застраховану особу з сумами відрахувань з заробітної плати у пенсійний фонд, відповідно до якої їй була нарахована за вересень 2008 року заробітна плата у сумі 2279, 20 грн., але податки до пенсійного фонду з цієї суми сплачені не були (а.с.10). У червні 2013 року позивачка отримала Довідки, видані директором та бухгалтером школи, про заробітну плату для обчислення пенсії з 2000 по 2008 роки (а.с.11-12). Згідно вказаної довідки нарахування грошових коштів за вересень 2008 року підтверджено. Відповідно до Довідки середньої школи, виданої у 2009 році, за період з вересня 2008 року по березень 2009 року заробітна плата позивачці не нараховувалась та не виплачувалась (а.с.13). Після отримання довідки з податкової інспекції позивачка виявила розбіжності в сумах заробітної плати між податковою інспекцією та пенсійним фондом за 2001, 2005 та 2008 роки. Так, згідно позовних вимог, позивачка виявила наступні розбіжності: 1) 2001 рік: нарахована заробітна плата у розмірі 2355, 74 грн., виплачено позивачці - 2185, 74 грн., різниця становить 170, 00 грн.; 2) 2005 рік: нарахована заробітна плата у розмірі 15851, 90 грн., виплачено 11450, 81 грн., різниця становить 4401, 09 грн.; 3) 2008 рік: нарахована заробітна плата у розмірі 26299, 95 грн., виплачено 21077, 23 грн., різниця становить 5222, 72 грн.; 4) за вересень 2008 року: нарахована заробітна плата у сумі 2279, 20 грн., виплачена не була. Враховуючи виявлені розбіжності, позивачка і звернулася до суду з даним позовом. Відповідно до п. 3 Положення про Управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об"єднані управління, затвердженого постановою Правління пенсійного фонду України № 82-2 від 22.12.2014 року, Управління здійснює лише призначення (перерахунок) пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці та підготовку документів для їх виплати. Згідно із ст. 24 Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж обчислюється територіальними органами пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. При призначенні пенсії [PERSON] Управлінням Пенсійного фонду було враховано стаж та заробітну плату після 2004 року, відповідно до даних персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України. Пунктом 10 Постанови № 794 від 04.07.1998 року "Про затвердження Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов"язкового державного пенсійного страхування" передбачено, що роботодавці зобов"язані в установленому законом порядку подавати уповноваженому органу достовірні відомості про фізичних осіб, які працюють у них. Як вбачається з письмових матеріалів справи, у 2001 році позивачці була нарахована та виплачена матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 170, 00 грн. Так як вказана сума не обліковувалася податками, то вона не увійшла до звіту, поданого відповідачем до пенсійного фонду. Згідно Розпорядження КМДА № 1251 від 19.06.2001 року, листа МОН України та ЦК профспілки працівників освіти та науки від 11.06.2001 року, ст.. 57 Закону України "Про освіту" вчителям виплачувалася матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі 40 % від заробітної плати. Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ від 26.12.1992 року № 13-92 та листа ДПІ від 04.02.2002 року суми матеріальної допомоги в межах прожиткового мінімуму звільняються від оподатковування. Саме виходячи з вищезазначеного, сума матеріальної допомоги не була відображена в даних персоніфікованого обліку. Що стосується сум, виплачених у 2005 році, то встановлено, що розбіжність у звітах у сумі 49, 85 грн. виникла у зв"язку з тим, що у 2005 році позивачці були нараховані та виплачені кошти за перебування на лікарняному у 2004 року. Дані кошти увійшли до звіту 1-ДФ, поданого до податкової інспекції, але до звіту Пенсійного фонду не увійшли, так як це була виплата за 2004 рік. Крім того, за 4 квартал 2005 року податковою інспекцією було задвоєно суму, хоча школою було подано податковий розрахунок до податкової інспекції з правильною сумою, що підтверджується звітом до податкової інспекції. Що стосується виплати позивачці у вересні 2008 року, то судом встановлено, що при співставленні особистих листів нарахування заробітної плати та звітів до пенсійного фонду та податкової інспекції за 2008 ріку сума 2279, 20 грн. була помилково занесена до Звіту пенсійного фонду. Ця сума [PERSON] не виплачувалась, у подальшому дана помилка була виправлена. Дані факти були також підтверджені і показами свідка [PERSON], допитаної у судовому засіданні. Свідок пояснила, що вона працює головним бухгалтером у середній школі № 147. Заробітна плата вчителям нараховується згідно штатного розкладу та тарифікаційної сітки. Всі нарахування [PERSON] здійснювалися відповідно до вимог діючого законодавства. Розбіжності у довідках податкової інспекції та управління пенсійного фонду виникли через технічні помилки, які не вплинули на розмір пенсії позивачки. Після виявлення розбіжностей були проведені звірки і помилки усунуто. [PERSON] була видана коригуюча довідка, відповідно до якої всі помилки були виправлені. Крім того, у жовтні 2013 року Управління Пенсійного фонду України у Деснянському районі м. Києва було проведено перевірку співставлення достовірності відомостей про застрахованих осіб системи персоніфікованого обліку з первинними документами та правильності наданої інформації за період 2008 року школи № 147, що підтверджується відповідною довідкою № 82 (а.с.24-25). Відповідно до даної Довідки було виявлено, що при співставленні сум заробітної плати на застраховану особу [PERSON] в індивідуальних відомостях з типом форми "призначення пенсії" і "початкова" за період з 01.01.2008 року по 31.12.2008 року виявлена розбіжність у загальній сумі 1147, 08 грн., що виникла за рахунок коригування сум заробітної плати та замін. При співставленні сум заробітної плати на застраховану особу [PERSON] в індивідуальних відомостях з типом форми "початкова" з даними особового рахунку виявлена розбіжність за період з 01.01.2008 року по 31.12.2008 року у загальній сумі 2279, 20 грн., що виникла за рахунок зайво відображеної заробітної плати у вересні 2008 року. Таким чином, для розрахунку пенсії була використана завищена сума заробітної плати на 1132, 12 грн., як зазначено у вказаній вище Довідці. З наведеного вище можна зробити переконливий висновок про те, що виявлені у звітах розбіжності жодним чином не вплинули на розмір пенсії, що була нарахована позивачці. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв′язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно із діючим законодавством моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв"язку з ушкодженням здоров"я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв"язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв"язку через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Враховуючи те, що при розгляді справи не було встановлено жодних порушень прав позивачки з боку відповідача, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди безпідставними та необґрунтованими. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачкою при розгляді справи не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, щодо невірного нарахування їй пенсії. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed