Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

30.05.2018 року позивач, [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа служба у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. Позов мотивований тим, що з відповідачем позивач 12.09.2008 року зареєстрував шлюб, від якого народився син [PERSON], [INFO]. З травня 2018 року шлюбні відносини припинено, син залишився проживати разом із батьком, але виник спір з приводу місця проживання дитини. Так, позивач вважає, що син повинен проживати з ним, оскільки, він створює усі необхідні умови для проживання, розвитку, навчання,лікування й відпочинку дитини, його матеріальне становище дозволяє забезпечити достатній рівень життя. При цьому як зазначає позивач він жодним чином не чинить перешкод для спілкування матері із дитиною. Натомість мати дитини самоусунулась від виховання дитини, та на його думку не має фінансової можливості самостійно забезпечити належні умови для розвитку та умов проживання дитини, так на даний час відповідач проживає у квартирі разом з батьками та родиною сестри. З того часу як відповідач проживає окремо від сина, вони не дійшли згоди щодо утримання сина, позивач вважає що мати належної матеріальної допомоги не надає, тож позивач в уточненій позовній заяві просить стягнути з відповідача на його користь на утримання неповнолітньої дитини аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. щомісяця. До початку розгляду справи по суті, відповідач звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON], третя особа служба у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання сина, який судом прийнятий до спільного розгляду. Як зазначає позивач за зустрічним позовом, відповідач перешкоджає їй у спілкуванні із сином, чим порушує її права. Вказує на те, що саме чоловік її вигнав з дому, тому що вона бажала працювати. Син залишився проживати разом із батьком. Вказує що між нею та чоловіком часто бували сварки,що впливало на психологічний стан дитини. З 14.05.2018 року їй чоловік спочатку не давав бачити сина, та лише після її звернення до поліції та проведення з батьком профілактичної бесіди, він став дозволяти бачитися їй із сином, але ці побачення були нетривалими. Вважає що чоловік та його мати налаштовують дитину проти неї. Посилається на те, що вона здатна забезпечити належні умови для проживання дитини. Так, їй на праві власності належить частина 3-кімнатної квартири, в квартирі є кімната обладнана для дитини. З того часу як вона проживає окремо від сина вона передавала йому подарунки та з липня перераховує по 1000 грн. на утримання дитини. Вона категорично заперечує проти проживання дитини із батьком, оскільки вважає дитина не повинна бути розлучена із матір"ю, та просить визначити місце проживання сина разом із нею. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник підтримали заявлені вимоги, наполягали на їх задоволенні, проти задоволення зустрічного позову заперечували, просили врахувати думку сина. Також позивач підтвердив, що відповідач перераховула грошові кошти на утримання дитини в розмірі по 1000 грн., але він вважає, цих коштів недостатньо, та просить стягнути аліменти на утримання сина в розмірі 2000 грн. Також позивач просив стягнути з відповідача понесені судові витрати в тому числі на правничу допомогу у розмірі 7000 грн. Відповідач за первісним позовом, яка є позивачем за зустрічним позовом у судові засідання не з"являлася. Представник відповідача будучи у судових засіданнях заперечувала проти задоволення первісного позову, підтримувала зустрічний позов. Були подані письмовий відзив із заперченнями проти задоволення первісного позову. Крім того, було подано письмові заперчення проти задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правничу допомогу. У останніх судових засіданнях не була присутня, але враховуючи, що у справі достатньо доказів для прийняття рішення по суті, судовий розгляд завершено без їх участі. При цьому судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Неодноразово судові засіданні відкладалися, подальше відкладення розгляду справи призведе лише до безпідставного затягування розгляду справи. А тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст.178 ЦПК України. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання з'явився, також було надано суду висновок щодо визначення місця проживання дитини разом із батьком - позивачем за первісним позовом. У судовому засіданні представник третьої особи підтримала наданий висновок та первісний позов в частині визначння місця проживання неповнолітньої дитини разом із батьком. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між сторонами було укладено шлюб 12.09.2008 року , який на час розгляду справи не розірвано. Під час перебування у шлюбі в них народився син - [PERSON], [INFO]. З середини травня 2018 року сторони почали проживати окремо і між ними виник спір утримання та проживання дитини. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради № 684 від 29.10.2018 року (надалі висновок № 684) зазначено за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO]. - за місцем проживання його батька [PERSON].(а.с.116-118). З наданого висновку вбачається, що під час розгляду комісією питання щодо визначення місця проживання дитини приймали участь обидва з батьків, досліджувалися умови проживання як за місцем проживання батька так і матері дитини. Також було підготовлено психологічний висновок щодо психічного розвитку [PERSON]. При висноку також враховувалася думка дитини. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Щодо визначення місця проживання дитини - [PERSON], то суд приходить до наступного висновку. За правилами ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім"я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім"ї разом з батьками або в сім"ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі -Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. Судом встановлено, що батько та мати дитини проживають окремо, щодо кожного з батьків відсутні компрометуючі дані, Позивач працює, має стабільний заробіток, відповідач за первісним позовом працює та також має дохід. З'ясовуючи обставини дотримання вимог законодавства щодо встановлення місця проживання малолітнього сина, судом встановлено, що він більш схильний до спілкування з батьком, з яким проводить більше часу, дитині за кілька днів виповниться 10 років, внаслідок чого він може висловити особисту думку щодо місця проживання, має усталене коло оточення за місцем проживання. В судовому засіданні встановлено, що дитина [PERSON] постійно проживає разом з батьком. Відповідачем яка є позивачем за зустрічним позовом належним чином та належними доказами не доведено своє заперечення щодо можливості встановлення місця проживання сина з батьком. Згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя. Зокрема, відповідно до положень ст. 12 ч. І Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. «Про права дитини»(ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. За нормами ст. 171 Сімейного кодексу України думка дитини має бути врахована при вирішенні питань, що стосуються її життя. В судовому засіданні малолітній [PERSON], якому на час розгляду справи повних 9 років (за 5 днів виповниться 10 років), висловив категорічне бажання проживати разом з батьком. При зясуванні думки дитини на час її заслуховування, батько дитини залишив зал судового засідання, мати не була присутня. Заслуховування проведено у присутності представника служби у справах дітей за участі психолога, яка підтвердила готовність дитини до діалогу та спроможність відповідіати на питання щодо місця проживання. Відповідаючи на питання малолітній [PERSON] пояснив, що любить обох батьків. Проживає разом з батьком, мати проживає окремо. Приходить рідко та не на тривалий час. Він хоче проживати з батьком, оскільки звик до квартири і району проживання, та також розуміє що проживання із батьком не позбавляє його можливості спілкування із матір"ю. Свідок [PERSON] яка є матір"ю позивача за первісним позовом, тобто рідною бабусею [PERSON], надала пояснення щодо доцільності визначення місця проживання онука [PERSON] разом з батьком. Вказала що онук дуже прив"язаний до батька, так було і до того як батьки дитини почали проживати окремо. Вона допомагає доглядати за онуком, коди її син зайнятий на роботі. У дитини є всі належні умови для проживання та розвитку. Він з народження проживає за одним місцем проживання, має друзів, навчається в школі та відвідує гуртки які розташовані поряд з будинком. Жодних перешкод для спілкування матері із сином не чиниться. Як вбачається з висновку № 684 та матеріалів справи позивач за первісним позовом матеріально забезпечений, за місцем проживання створені належні умови для проживання та розвитку дитини. [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS], де також проживають інші члени її родини. Тобто [PERSON], про що ним також було зазначено суду у поясненнях, не мав би окремої кімнати, що йому завдавало би незручності. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її звязків із сімєю, крім випадків, коли сімя є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні звязки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обовязком батьків діяти в її інтересах. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Суд з цього робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, враховуючи ставлення до дитини обох батьків, участь у вихованні, особисте бажання дитини проживати за місцем проживання батька, який дбайливо ставиться до виконання своїх батьківських обов'язків, наявність належних матеріально-побутових умов для проживання дитини у батька, у звичному для нього районі, де він проживає і відвідує навчальний заклад, відсутність належних заперечень матері щодо місця проживання дитини з батьком, з метою забезпечення інтересів дитини, суд приходить до висновку про необхідність визначення місця проживання дитини - [PERSON] з його батьком. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку щодо визначення місця проживання дитини із батьком, у задоволенні зустрічних позовних вимог суд відмовляє. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, то суд зазнчає наступне. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В контексті даної статті батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Матеріальне утримання дітей - це обов'язок батьків. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до закону батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. За рішенням суду кошти на утримання дитини - аліменти, присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан та матеріальне становище платника аліментів, відсутність у відповідача інших дітей, його вік, розмір заробітку. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Згідно до ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Позивач за первісним позовом визначив розмір аліментів 2 000 грн. щомісячно. Суд звертає увагу на те, що положеннями ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», встановлено те, що в 2018 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2018 року становить 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень.; на 2019 рік - з 01 січня 2019 пo 30 червня - 2027 грн., з 01 липня пo 30 листопада - 2118 грн., з 01 грудня - 2218 грн. Згідно ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. ... Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Матеріали справи свідчать, що відповідач є особою працездатного віку, відомостей що на утриманні відповідача знаходяться інші особи суду не надано. Таким чином, визначаючи належний до стягнення з відповідача розмір аліментів, суд виходить з того, що відповідач є працездатною особою, враховуючи право дитини на достатній рівень життя, з урахуванням обов'язку обох батьків утримувати своїх дітей, суд вважає, що слід стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 її доходу, що відповідатиме вимогам закону та не порушуватиме прав як позивача так і відповідача. При цьому мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 СК України. Разом з тим, вимога позивача про стягнення аліментів в більшому розмірі до задоволення не підлягає, оскільки позивач не надав суду відповідні докази, які б стали підставою для стягнення аліментів відповідно до заявлених вимог. На вимогу ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Відповідно з вимогами ч.2ст.141 ЦПК України, також підлягає стягненню на користь позивача з відповідача судовий збір в розмірі 704,80 гривень. У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів на підставі п. 3 ч. 1ст. 5 Закону України "Про судовий збір", тому судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивач надав суду докази витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 гривень, що підтверджується договором про надання правової допомоги від 20.05.2018 року, протоколом узгодження договіної ціни від 20.05.2018 року, розрахунок витрат на правову допомогу з описом виконаних робіт та квитанції.

Outcome: partial