Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

[PERSON] 14.10.2014 року звернувся до суду з позовом до Республіканського вищого училища фізичної культури, 3 особи - [PERSON], [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Позивач [PERSON] зазначав, що з 01.09.1997 року він працював на посаді вихователя в Республіканському вищому училищі фізичної культури; 22.09.2014 року він під тиском заступника директора з навчально-методичної роботи [PERSON], заступника директора з виховної роботи [PERSON], заступника директора з фінансово-господарської та кадрової роботи [PERSON] написав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням з 01.10.2014 року; проте, 26.09.2014 року він (позивач) подав заяву про відкликання заяви про звільнення з займаної посади; таку заяву секретар керівника училища та працівники відділу кадрів реєструвати відмовились, у зв"язку з чим цю заяву він змушений був направити на адресу відповідача поштою. 02.10.2014 року відповідно до графіка роботи він (позивач) з"явився на своє робоче місце о 08.00 год., проте, до роботи він допущений не був; 02.10.2014 року він (позивач) був ознайомлений з наказом №491-к від 23.09.2014 року про звільнення з роботи з посади вихователя училища з 01.10.2014 року за власним бажанням - згідно ст.38 КЗпП України 02.10.2014 року, в той же день йому було видано трудову книжку. Вважаючи, що звільнення його з роботи мало місце з порушенням трудового законодавства, відповідачем не було в день звільнення видано працівнику (позивачу) належно оформлену трудову книжку та копію наказу про звільнення з роботи, незаконним звільненням позивачу завдано значної моральної шкоди, тому позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом. З урахуванням заяви про уточнення (збільшення) позовних вимог в редакції від 29.01.2015 року та 25.02.2015 року, позивач просив суд: поновити його на посаді вихователя в Республіканському вищому училищі фізичної культури; стягнути з Відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на день постановлення рішення в сумі 57873,90 грн. та в порядку відшкодування моральної шкоди - 20000,00 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити у повному обсязі, з підстав, зазначених у позовній заяві; представник відповідача Республіканського вищого училища фізичної культури та як представник 3-ої особи [PERSON] - [PERSON] позов не визнав, стверджуючи, що звільнення позивача з роботи відбувалося відповідно до норм трудового законодавства, тому просив в задоволенні позову відмовити; 3 особа - [PERSON], яка була залучена до участі у розгляді даної справи за її особистим клопотанням, просила постановити рішення відповідно до вимог діючого законодавства, вважаючи позовні вимоги [PERSON] такими, що задоволенню не підлягають. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін та 3-іх осіб в судовому засіданні, допитавши за клопотанням позивача свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст.10, 60 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу (підстави звільнення від доказування). В судовому засіданні встановлено: позивач [PERSON] відповідно до запису у трудовій книжці (п.13) згідно наказу №30 від 26.08.1997 року був прийнятий на роботу на посаду вихователя з 01.09.1997 року (а.с.7); наказом №491-к від 23.09.2014 року директора Республіканського вищого училища фізичної культури [PERSON] позивач був звільнений з роботи з посади вихователя училища з 01.10.2014 року за власним бажанням - згідно ст.38 КЗпП України (а.с.7, 8). Дані обставини підтверджуються копією трудової книжки на ім"я [PERSON] (а.с.3-7), копією наказу №491-к від 23.09.2014 року про звільнення з роботи (а.с.8) і не заперечуються сторонами. В судовому засіданні позивачем [PERSON] не заперечується факт ознайомлення з наказом про звільнення, фактичне отримання ним розрахунку на день звільнення та видачі йому на руки трудової книжки із внесеним до неї записом про звільнення - відповідно до наказу №491-к від 23.09.2014 року (а.с.47, 48, 75-77). Згідно ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Звільнення позивача [PERSON] згідно наказу №491-к від 23.09.2014 року мало місце на підставі поданої ним заяви про звільнення з посади вихователя училища за власним бажанням від 23.09.2014 року, копія якої надана до матеріалів справи (а.с.38), що не заперечується сторонами. Як вбачається з копії наданої позивачем заяви, датованої 26.09.2014 року (а.с.11) - про відкликання заяви про звільнення з посади за власним бажанням з 01.10.2014 року, мотивом написання цієї заяви зазначено подання заяви про звільнення особисто позивачем але "під психологічним тиском та шантажем з боку директора [PERSON]". При цьому, в судовому засіданні позивачем [PERSON] не надано достатніх та належних доказів відправлення та вручення адресатові зазначеної заяви від 26.09.2014 року; надана копія довідки поштового відділення Київ-156 про вручення 30.09.2014 року рекомендованого листа, відправленого 27.09.2014 року з м. Бровари, на ім"я [PERSON] - не містить опису вкладення (а.с.13); позивачем не надано також належних доказів на підтвердження його стверджень про відмову у прийнятті від нього особисто та реєстрації в установленому порядку зазначеної заяви відповідальними працівниками відповідача, тощо. Ствердження представника відповідача та 3-ої особи - [PERSON] про те, що станом на день звільнення позивача такої заяви зареєстровано у відповідача не було, об"єктивно підтверджується фактичними діями позивача, який був ознайомлений з наказом про звільнення, під розписку отримав розрахунок на день звільнення та трудову книжку - без будь-яких застережень (а.с.47, 48, 75-77). Позивачем [PERSON] в судовому засіданні також не надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що заяву про звільнення за власним бажанням він писав власноручно, але вимушено - "під психологічним тиском та шантажем" з боку інших осіб. Показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], допитаних в судовому засіданні за клопотанням позивача та його представника, встановлених в судовому засіданні вищезазначених обставин справи не спростовують. За встановлених обставин, суд вважає, що посилання позивача [PERSON] на те, що звільнення його з роботи за власним бажанням мало місце з порушенням трудового законодавства, як на підстави для задоволення позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Оскільки в судовому засіданні не встановлено будь-яких порушень при прийнятті рішення (видання наказу) про звільнення позивача [PERSON], які б були підставою для поновлення його на посаді, тому в задоволенні позову в частині вимоги про поновлення на роботі - має бути відмовлено. Оскільки не підлягає задоволенню вимога позивача про поновлення його на роботі у відповідача по факту звільнення з роботи з 01.10.2014 року, тому має бути відмовлено і в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, як заявлених без достатніх підстав; тобто в задоволенні позову [PERSON] має бути відмовлено у повному обсязі заявлених та підтриманих позивачем вимог.

Outcome: dismissed