Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

20 січня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованості за банківським вкладом, інфляційних коштів та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов"язання. Уточнивши позовні вимоги в процесі розгляду справи , просив: стягнути з відповідача на його користь 5805,63 євро - вкладу та відсотків, що за курсом НБУ станом на 20.01.2015 року еквівалентно 106347,53 грн.; 305 грн 93 коп- 3% відсотки річних за час прострочення виконання грошового зобов»язання за період з 05.01.2015 року по день ухвалення рішення; а також 2425 грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату правової допомоги. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 9 лютого 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволені повністю. Також, стягнуто з відповідача на користь позивача 2425 грн у відшкодування витрат, понесених з оплатою правової допомоги на користь держави судовий збір в сумі 1090,78 грн. В апеляційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просить змінити оскаржуване рішення, відмовити у стягненні з Банку 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов»язання та витрат, пов»язаних з оплатою правової допомоги. Рішення апелянт вважає незаконним та не обґрунтованим у зв"язку з неповним з"ясуванням обставин справи, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права. Посилаючись на ч. 2 ст. 625 ЦК України, апелянт зазначає, що стягнення 3% річних передбачено законодавцем тільки у випадку, якщо інший розмір процентів не встановлений Договором або Законом. Оскільки відповідно до Тарифів банку, з якими був ознайомлений позивач при укладанні Договору, ставка для нарахування процентів по позитивних залишках на рахунку вкладу на вимогу передбачена 0,0001 % річних, суд безпідставно застосував положення ст. 625 ЦК України про стягнення з Банку 3% річних від простроченої суми зобов"язань, а не встановлений Договором відсоток. Крім того, Банк вважає, що питання відшкодування витрат на правову допомогу позивачу суд також вирішив безпідставно, оскільки у справі відсутні докази фактичного обсягу наданої правової допомоги та доказів фактичного розміру понесених витрат позивачем по оплаті допомоги , що є обов"язковим за приписами ст. 10,60 ЦПК України. Позивач [PERSON] та представник відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у судове засідання апеляційного суду не з"явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.81-84). Представник позивача [PERSON] який згідно договору надає правову допомогу позивачу, у судовому засіданні проти скарги заперечував, зазначивши, що рішення суду вцілому відповідає вимогам закону, а що до витрат на правову допомогу, звернув увагу апеляційного суду на те, що всі необхідні документу наявні у матеріалах справи і належним чином оформлені, проте, у судових засіданнях участі він не приймав, тому розмір відшкодування може бути зменшеним на розсуд суду. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача- [PERSON], дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність рішення суду першої інстанції у межах, визначених ст. 303 ЦПК України, не встановивши обставин, які можуть бути підставою для застосування ч.3 ст.303 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. По справі судом встановлено, що 02 червня 2014 року між ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» в особі ТВБВ №55 Філії «Центральне РУ» та [PERSON] шляхом підписання Договору-заяви № 300937/32898/7-14, про банківський строковий вклад (депозит) «Класік», був укладений депозитний договір про строковий вклад, відповідно до умов якого [PERSON] вніс, а Банк прийняв грошові кошти в іноземній валюті на Вкладний рахунок № 2630.4.174364.001 у сумі 5460 євро на строк 7 місяців, з 02 червня 2014 року по 02 січня 2015 року, у порядку та на умовах, визначених в цьому договорі та Основних умовах залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків ( далі Основні умови) у ПАТ «Банк «Фінаси і Кредит», з нарахуванням і виплатою процентів за ставкою 12 % річних у день закінчення строку вкладу (а.с. 4) На виконання договору 02.06.2014 року позивач вніс до каси банку 5460 євро, про що свідчить валютний меморіальний ордер № 13612281 від 02.06.2014 року ( а.с. 5). Пунктами 8,9 Договору-заяви зазначено, що підписанням цього Договору -заяви вкладник підтверджує, що він ознайомлений та згідний з умовами банківського вкладу «Класік» та що він усвідомлює і погоджується з тим, що Основні умови разом з цим договором -заявою складають договір банківського вкладу та є його невід»ємними частинами. Відповідно до пункту 5.2 Основних умов [PERSON] 06 січня 2015 року надіслав рекомендованим листом Банку заяву про повернення його вкладу та процентів у повному обсязі ( а.с. 9) . Проте, відповідач ПАТ «Банк «Фінанси і кредит» взяті на себе зобов»язання не виконав, у передбачений договором строк кошти та проценти по банківському строковому вкладу (депозит) «Класік» №300937/32898/7-14 на день ухвалення рішення не повернув, залишок коштів по укладеному депозитному рахунку № 300937/32898/7-14 станом на 16.01.2015 року складає 5805,63 євро ( а.с. 8). Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилався позивач підтверджені належними та допустимими доказами і ґрунтуються на вимогах законодавства, яким регулюються спірні правовідносини, які випливають з договору банківського вкладу. Проте, правильно стягнувши всю суму заборгованості, у тому числі з врахуванням нарахованих відсотків за договором, суд помилково стягнув з відповідача на користь позивача 3% річних за весь час прострочення виконання грошового зобов»язання, розрахувавши 3% не із основної суми вкладу, а із суми вкладу, збільшеної на розмір нарахованих відсотків відповідно до ч.2 Договору-заяви, у той час, як при вирішенні зазначеного питання слід керуватися тим, що три проценти річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування процентів за користування чужими грошовими коштами, якщо у обов"язкових для сторін правилах чи Договорі немає прямої вказівки щодо іншого порядку нарахування процентів. Отже, сума, яка підлягає стягненню з відповідача на підставі ч.2 ст.625 ЦК України ( 3% річних), має розраховуватись не з суми 5805,63 євро , а з суми основного вкладу 5460,00 євро в гривневому еквіваленті - тобто, 3 % річних за період з 05 січня по 09 лютого 2015 року (36 днів) , нараховані на суму неповернутого основного вкладу 5460 Євро, перерахованих у гривневому еквіваленті за курсом євро до гривні станом на січень 2014 року -18,32, (100027,20 грн х3%) :365 х36 ) = 295 грн 97 коп . Твердження апелянта про невірне застосування судом положень ч.2 ст.625 ЦК України, а саме, щодо розміру процентів річних, яких розраховується сума стягнення за прострочення виконання грошового зобов"язання, не заслуговує на увагу, оскільки доводи не ґрунтується на умовах Договору, на які апелянт посилається. Так, пунктом 8.1 Основних умов, які відповідач приєднав до апеляційної скарги та на який посилається у скарзі, не передбачено іншого, ніж встановлений ч.2 ст. 625 ЦК України, розмір процентів, що нараховуються за прострочення виконання грошового зобов"язання, а саме, 3% річних. Наведений пункт Основних умов ( з посиланням на Тарифи) стосується питань розміру тарифів комісійної винагороди за розрахунково-касове обслуговування депозитних рахунків, а також, процентної ставки для нарахування процентів на залишок грошових коштів на вкладному рахунку на вимогу, а не на вкладному строковому рахунку ( а.с.68,70), Доводи апеляційної скарги про безпідставне стягнення судом на користь позивача 2425 грн у відшкодування витрат, понесених на оплату правової допомоги, є частково обґрунтованими, оскільки, стягнувши з відповідача на користь [PERSON] всю суму гонорару, сплаченого ним за правову допомогу, суд першої інстанції не звернув уваги, що сума 1212,50 грн, зазначена у калькуляції - розрахунку, це сума за участь у судових засіданнях протягом 2,5 годин. Проте, з матеріалів справи, зокрема, журналу судового засідання та з пояснень самого представника у апеляційному суді встановлено, що у судових засіданнях під час розгляду справи [PERSON] участі не приймав (а.с.46), у зв"язку з чим сума 1212,50 грн підлягає виключенню з розрахунку і відшкодуванню не підлягає. Посилання апелянта на відсутність у справі належних доказів на підтвердження факту надання правової допомоги та розміру понесених позивачем витрат на допомогу є помилковими або надуманими, оскільки на а.с.40-45 знаходяться докази на підтвердження законності рішення в цій частині. Так, на а.с.42 знаходиться Договір № 02-цс від 13.01.2015 року, з якого вбачається що ФОП [PERSON]уклав договір про надання юридичних послуг [PERSON] по даній справі. Крім того, на а.с. 40,41 знаходяться розрахунок витрат на правову послугу та квитанція до прибуткового ордеру ФОП [PERSON] про сплату [PERSON] 2425,00 грн., а також витяг з реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців і копія диплома [PERSON], з яких вбачається що останній являється особою, яка за законом має право надавати правову допомогу ( а.с44,45 ). Отже, враховуючи, що, обгрунтовано дійшовши висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суму боргу з нарахованими відсотками відповідно до умов договору, 3% річних за час прострочення виконання грошового зобов»язання, а також понесених витрат, пов»язаних з оплатою правової допомоги, суд першої інстанції невірно визначив розміри сум до стягнення 3 % річних та витрат за правову допомогу, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі положень пунктів 1,3 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає зміні .

Outcome: partial