Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

позивач звернулася в суд із позовною заявою до відповідача про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який розірвано рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 13.09.2019 року. Від спільного подружнього життя у них народився син [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 24.06.2015 року). Після розірвання шлюбу позивач щоб матеріально забезпечити дитину майже постійно працює і перебуває на роботі за межами України в Чеській республіці, де винаймає житло і має постійну та добре оплачувану роботу. На період відсутності позивача вдома, дитина проживає з батьками позивача, відповідач та батько дитини проживає окремо і участі у вихованні дитини практично не приймає. За вищевказаними сімейними обставинами у позивача виникла необхідність забрати дитину по місцю свого перебування в Чеську республіку, де дитина матиме можливість відвідувати дошкільний навчальний заклад та перебувати під постійною опікою матері, що є найважливішим та необхідним елементом сімейного виховання та розвитку дитини та відповідає її інтересам. Дитина дуже болісно переживає періодичні розлучення з матір?ю, що може потягнути за собою негативні наслідки психічного характеру у розвитку дитини. Відповідач безпідставно та принципово не надає згоди на виїзд дитини за межі України, при цьому жодних вагомих аргументів, в пояснення своєї відмови не наводить. На неодноразові звернення позивача до відповідача з проханням оформити нотаріальну посвідчену заяву про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, останній відмовляється надати такий дозвіл. Відтак, просить позовні вимоги задовольнити. Представник позивача у судове засідання не з`явився, однак подав заяву, в якій просить справу розглядати у його відс утності, позовні вимоги підтримав. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, ним подано відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач позовні вимоги не визнав, заперечивши їх тим, що також приймає участь у вихованні малолітньої дитини, утримує дитину та щомісячно сплачує аліменти у визначеному рішенням суду розмірі. Крім цього, висновком комісії з питань захисту прав дитини Міжгірської РДА №01-41/1055 від 15.10.2019 року відповідачу визначено спосіб участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, оскільки позивач постійно створювала йому перешкоди у спілкуванні з дитиною. Також на думку відповідача позивачем не надано доказів того, що дитина має бажання разом з позивачем виїзджати за кордон. Задоволення позовних вимог призведе до порушення його прав у вихованні та спілкуванні з дитиною. Представник служби у справах дітей Міжгірської райдержадміністрації на розгляд справи не з?явився, подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника служби у справах дітей, позовні вимоги вважає обгрунтованими, заперечень не має. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 13.09.2019 року. Після розірвання шлюбу позивач змінила прізвище з " [PERSON] " на " [PERSON] ". Від спільного подружнього життя у них народився син [PERSON] , [INFO] , який є неповнолітнім, сторони по справі [PERSON] та [PERSON] значаться його батьками (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 24.06.2015 року). Позивач на даний час проживає та працює в Чеській республіці, підтвердженням чого є довідка про забезпечення житлом [PERSON] на необмежений термін за адресою: [ADDRESS] . Позивач уклала трудовий договір з АТ "2K TREND", юридична адреса якого: 19011 Прага 9, Бєховіце, вул. Поднікательська 539 та їй встановлено заробіню плату. Позивач стверджує, що відповідач чинить перешкоди у виїзді за кордон малолітнього сина. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка набрала чинності для України 27.09.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Також пунктами 3, 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є ст. 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом ст. 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Позиція батька шкодить інтересам сина та порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Будь-яких доказів того, що мати діє всупереч інтересам малолітньої дитини матеріали справи не містять. Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітньої дитини за межі України , суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу на виїзд малолітнього сина за кордон без згоди батька без обмеження у кількості виїзду та часу перебування на період до досягнення дитиною шістнадцяти річного віку. Такий дозвіл надано з дотриманням рівності прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, виходячи з принципів розумності, добросовісності, справедливості, з урахуванням того, що виїзд відповідатиме інтересу дитини, оскільки сприятиме її фізичному, розумовому та духовному розвитку, враховуючи те, що позивач працює у Чеській Республіці та має можливість забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку Судові витрати стягнути із відповідача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved