Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-23 00:00:00

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою №12 у будинку №33 по вул.Виборзькій у м.Дніпропетровську; зобовязати Красногвардійський районний відділ у м.Дніпропетровську Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; стягнути з відповідачів судовий збір. В обґрунтування позову позивач вказав на те, що він є квартиронаймачем квартири [ADDRESS]. Разом з ним у вказаній квартирі зареєстровані відповідачі: колишня дружина - [PERSON], дочка - [PERSON], дочка - [PERSON]. В даний час квартира не приватизована та знаходиться на балансі Комунального підприємства «Житлове господарство Красногвардійського району» Дніпропетровської міської ради. Шлюб між ним та [PERSON] було розірвано 25 березня 2002 року, з того часу вони разом не проживають, відповідачка виїхала з квартири, створила іншу сімю та разом з дочками [PERSON] та [PERSON] проживає за іншою адресою, яка йому не відома. В спірній квартирі відповідачі не проживають і нею взагалі не цікавляться. Всі обовязки, що випливають з договору найму житлового приміщення в період з грудня 2012 року по даний час, виконуються ним одноособово, він вимушений сплачувати всі комунальні послуги за відповідачів, у звязку з чим змушений звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. У судовому засіданні позивач, його представник, кожний окремо, підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави зазначені в позовній заяві. Відповідач [PERSON], у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення, пояснивши суду, що дійсно у 1983 року між нею та позивачем був укладений шлюб. Від шлюбу у них народилися дві доньки: [PERSON] та [PERSON]. 19 років вона проживала разом з чоловіком та доньками у квартирі [ADDRESS]. Після останнього повернення чоловіка з місць позбавлення волі, останній зловживав спиртними напоями та наркотичними засобами, почав вести аморальний спосіб життя, виносив речі з квартири. У травні 2002 року, через сварки та скандали, її чоловік сильно побив, у звязку з чим, вона перебувала на лікуванні у лікарні, після лікування, вимушена була забрати доньок та піти мешкати до батьків, та розірвати шлюб з позивачем. Чоловік аліменти не сплачував, вона не працювала, перебувала у лікарні на лікуванні, їй було дуже важко одній з двома дітьми, у звязку з чим, вона не мала можливості сплачувати комунальні послуги за квартиру [ADDRESS]. На теперішній час доньки почали працювати, та вони частково сплатили заборгованість по комунальним послугам. Зазначила, що для відновлення своїх житлових прав у 2013 році вона разом з донькою [PERSON] приїжджали до квартири [ADDRESS], можливо позивач зателефонував своєму племіннику [PERSON], той приїхав на машині та виставив її разом з донькою з квартири, зазначивши, що вони тут ніхто та щоб їх тут не було; інше жиле приміщення у неї з доньками - відсутнє. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні, кожна окремо, позовні вимоги також не визнали, заперечували проти їх задоволення, підтвердили пояснення, які були дані їх мамою - [PERSON] Представник третьої особи Державної міграційної служби Красногвардійського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області в судове засідання не зявився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Комунального підприємства «Житлове господарство Красногвардійського району» Дніпропетровської міської ради у судове засідання не зявився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення позивача та його представника, заперечення відповідачів, покази свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Відповідно до ст.9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. У судовому засіданні встановлено, що спірним є житлове приміщення за адресою: [ADDRESS], яке перебуває на балансі Комунального підприємства «Житлове господарство Красногвардійського району» Дніпропетровської міської ради. Встановлено, що у 1983 році позивач [PERSON] уклав шлюб з відповідачем [PERSON]. Від цього шлюбу у них народилися діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивач та відповідач, разом з дітьми, мешкали разом у квартирі [ADDRESS]. 19 років сторони проживали разом в спірній квартирі. Згідно з п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Як пояснила відповідач [PERSON], у квартирі [ADDRESS] вона була прописана після реєстрації шлюбу з позивачем. Зазначена квартира [ADDRESS] протягом 19 років була постійним їх місцем проживання, сторони вели спільне господарство. Згідно довідки КП «Житлове господарство Красногвардійського району» Дніпропетровської міської ради №393 від 29.04.2014 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.7). Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 02.03.2005 року, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Красногвардійського районного управління юстиції м.Дніпропетровська, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с.10). Встановлено, що після останнього повернення [PERSON] з місць позбавлення волі, останній зловживав спиртними напоями та наркотичними засобами, почав вести аморальний спосіб життя, виносив речі з квартири. У травні 2002 року, через сварки та скандали, позивач сильно побив [PERSON], у звязку з чим, вона перебувала на лікуванні у лікарні, після лікування, вимушена була забрати доньок та підти мешкати до батьків, та розірвати шлюб з позивачем. Чоловік аліменти не сплачував, відповідач не працювала, перебувала у лікарні на лікуванні, їй було дуже важко, у звязку з чим, вона не мала можливості сплачувати комунальні послуги за квартиру [ADDRESS]. Згідно з п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Разом із тим, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п'яти років перебування на дійсній військовій службі; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування; 4) виїзду у зв'язку з виконанням обов'язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов'язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї. Наведений перелік випадків збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї не є вичерпним. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст.212 ЦПК України щодо оцінки доказів. В судовому засіданні зясовано, що у спірній квартирі відповідачі не проживають через те, що між ними та позивачем склалися неприязні стосунки, останній веде аморальний спосіб життя, позивач чинить перешкоди відповідачам у користуванні квартирою, про що було зазначено відповідачем [PERSON], коли вона у 2013 році разом з донькою [PERSON] приїжджали до квартири [ADDRESS], а позивач можливо зателефонував своєму племіннику [PERSON], який приїхав на машині та виставив її разом з донькою з квартири, зазначивши, що вони тут ніхто та щоб їх тут не було. Зазначене свідчить лише про те, що відповідачі вживали заходи для відновлення своїх житлових прав, порушених позивачем. Проживання відповідачки разом з доньками в іншій квартирі [ADDRESS] носило вимушений характер та повязане із неприязними стосунками, що склалися у них з позивачем. Іншого житла ні відповідачка, ні її доньки, не мають. Неможливість проживання відповідачів у спірній квартирі у звязку з неприязними стосунками, що склалися у них з позивачем, змусили відповідачів покинути квартиру під впливом зазначених обставин, а тому, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Отже, зясовані причини та обставини відсутності осіб за місцем проживання, з урахуванням обставин справи, визначаються судом поважними. Позивач, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини того, що відповідач [PERSON] виїхала з квартири, створивши іншу сімю та разом з дочками [PERSON] та [PERSON] проживає за іншою адресою, яка йому не відома, як і не було надано доказів того, що відповідач разом з доньками виїхала в інший населений пункт, уклала трудовий договір на невизначений строк тощо, таких доказів позивач не надав суду, тоді як відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що в спірній квартирі залишилися її особисті речі, одежа, деякі меблі. Таким чином, судом зясовано, що відповідачі вимушено залишили квартиру через неправомірну поведінку позивача. Що стосується допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], яка є рідною сестрою позивачу та [PERSON], який є племінником позивачу, то суд, критично відноситься до таких свідчень, оскільки вказані свідки мають свою заінтересованість в результаті розгляду справи, їх свідчення ставлять під сумнів достовірність і правдивість фактів, які були ними повідомлені в судовому засіданні. Крім того, суд не приймає до уваги докази, надані позивачем - акти від 13 травня 2014 року (а.с.8), від 01 вересня 2014 року (а.с.9), від 13 березня 2015 року (а.с.27), від 01 квітня 2015 року (а.с.93), які складені невідомою особою, на підтвердження не проживання відповідачів у спірній квартири, оскільки останні не відповідають вимогам Указу Президії Верховної ради СРСР «Про порядок видачі і засвідчення підприємствами, установами й організаціями копій документів, що стосуються прав громадян» від 04.08.1983 р. №9779-Х, згідно пункту 1 якого передбачено, що документи видаються на бланках підприємств, установ і організацій; та не відповідають реквізиту документу сукупності встановлених законом обов'язкових, формальних елементів у складі офіційного документа, відсутність яких позбавляє документ юридичної сили. Реквізити - це певні "атрибути", "знаки", що свідчать про належне оформлення юридичного документа, про наявність у ньому найнеобхіднішого для надання документові юридичної сили. Реквізити документа впорядковують і полегшують його пошук та облік. Склад і розміщення реквізитів на бланках документів повинні відповідати Державному стандартові (ДСТУ) 4163-"Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації, отже, зазначені докази, відповідно до вимог ст.59 ЦПК України, є недопустимими. Доводи позивача про те, що відповідачі втратили інтерес до спірної квартири, оскільки не сплачували комунальних послуг, суд не приймає до уваги, оскільки основним квартиронаймачем являється позивач [PERSON], який не пред'являв позову до відповідачів про стягнення з них сплачених ним комунальних послуг. Також, в судовому засіданні встановлено, що позивачу стало відомо про порушення його права ще у 2002 році, що ним було особисто визнано та є обставиною, яка не підлягає доказуванню відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України. Відповідно до пп. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Судом враховано, що правовідносини виникли в 2002 році. Згідно зі ст. ст. 71, 76 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Враховуючи зазначені положення закону, позивач вперше звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів у квітні 2012 року. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 листопада 2012 року, яке набрало законної сили, позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи Державна міграційна служба Красногвардійського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, Комунальне підприємство «Житлове господарство Красногвардійського району» Дніпропетровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на підставі ст.107 ЖК України (а.с.54-55). За таких обставин, суд вважає, що право на позов у позивача, виникло, починаючи з 2002 року, коли йому стало відомо про порушення його права та закінчилось, з урахуванням, ст. ст. 71, 76 ЦК УРСР, у 2005 році. Проте, позивач, вперше звернувся до суду з позовною заявою лише у квітні 2012 року, що є підставою для відмови в позові. Відповідно до ч.2 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 Житлового кодексу України. Таким чином, зазначених обставин позивач не довів, чим не виконав вимоги ст.10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Зібрані у справі докази та наявна їх оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.88 ЦПК України, вимога позивача щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягає, оскільки останньому в позові відмовлено. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed