Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив встановити юридичний факт проживання однією сім'єю без державної реєстрації між [PERSON] та [PERSON] з грудня 2006 року по 21 березня 2014 року, визнати обєктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] автомобіль марки Gelly, державний номерний знак [NUMBER], 2008 року, стягнути з [PERSON] на користь позивача грошову компенсацію в розмірі 33 000 грн. належної йому частки у спільній власності на автомобіль. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що з відповідачкою з грудня 2006 року по 21 березня 2014 року проживали однією сім'єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. Під час спільного проживання 21 березня 2013 року ними за спільні кошти був придбаний легковий автомобіль марки "GEELY", державний номерний знак [NUMBER], 2008 року випуску, який був зареєстрований на відповідача, через відсутність реєстрації шлюбу з відповідачем. Посилаючись на те, що спірний автомобіль був куплений за спільні кошти під час спільного проживання сторін однією сім'єю, просив визнати його право спільної сумісної власності на спірний автомобіль та стягнути половину вартості його частки. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити, з наведених у позові підстав. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на те, що відповідач і позивач не проживали разом та не перебували в зареєстрованому шлюбі. Вказували, що відповідач проживала зі своєю бабусею за адресою: [ADDRESS], а також зазначили, що спірне авто було придбано за позичені відповідачем у своїх знайомих кошти, а тому у задоволенні позову просили відмовити. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено та сторонами не заперечувалося, що вони знайомі тривалий час. Відповідно до довідки КП «ВЖРЕП №5» №321 від 03.04.2014 року [PERSON] разом з [PERSON] з грудня 2006 року по 21 березня 2014 року проживали разом за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Відповідно до акту від 03.04.2014 року, складеного комісією в складі паспортиста [PERSON], майстра дільниці [PERSON], інженера [PERSON], затвердженого директором КП "ВРЕП №5" Житомирської міської ради, під час виходу на місце для встановлення факту проживання [PERSON] в [ADDRESS], були опитані сусіди з квартири [NUMBER], [NUMBER], які підтвердили факт проживання [PERSON] разом зі [PERSON] за вказаною адресою у період з грудня 2006 року по 21 березня 2014 року (а.с. 12). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які є сусідами позивача, зазначили, що з 2006 року майже щодня бачили [PERSON] разом з [PERSON] за місцем проживання позивача, засвідчила обставини, викладені в акті від 03.04.2014 р. та вказали, що останні сприймалися ними як сімейна пара. Як вбачається з матеріалів справи 18.12.2009 року між ЗАТ «Українські радіосистеми» та [PERSON] укладено договір про надання телекомунікаційних послуг за адресою: [ADDRESS], за які остання зобов'язалася здійснювати оплату, що свідчить про проживання відповідача разом з позивачем (а.с.71). З наявних в матеріалах справи копій паспортів для виїзду за кордон з відмітками про в'їзди до та виїзди за межі України, договорів страхування осіб, що подорожують за кордон №0308491, №0308491, виданих на ім'я сторін, листування та запрошення для в'їзду на територію Республіки Польща, що надходили на ім'я сторін на адресу проживання позивача, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] спільно в один час відпочивали та подорожували за кордон (а.с. 101-107). Крім того, як вбачається з копій наявних у справі заяв від 31.08.2008, 20.01.2009, 6.01.2010 [PERSON] від себе та імені [PERSON] звертався до керівництва Державного агроекологічного університету з питанням надання дозволу на розстрочення оплати за навчання, вказуючи про те, що [PERSON] є його дружиною (а.с. 99, 100). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є матір'ю позивача та свідок [PERSON], який є вітчимом позивача, зазначили, що проживають в квартирі [ADDRESS], в якій у період з 2006 року по березень 2014 року проживала [PERSON] разом [PERSON] в одній кімнаті, були пов'язані спільним побутом та мали спільний бюджет, вели спільне господарство, відносились один до одного як подружжя, неодноразово разом їздили на відпочинок за кордон. Допитані в судовому засіданні свідок [PERSON], який є батьком відповідачки, вказав, що познайомився зі [PERSON] 5-6 років назад, його донька [PERSON] зустрічалася з позивачем, зазначив, що він бував у квартирі позивача та на прохання доньки видав на ім'я позивача нотаріальну довіреність на свій автомобіль, а також вказував, що спірний автомобіль був придбаний за рахунок наданих ним для доньки коштів. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], що є друзями відповідачки вказували, що іноді зустрічалися з [PERSON] у спірний період у бабусі, а з позивачем вона мала дружні стосунки. Також зазначали, що відповідач позичала кошти у директора підприємства на якому працює та у своїх друзів для придбання автомобіля, які потім самостійно повернула. Суд критично ставиться до показів свідків [PERSON], [PERSON], оскільки вони є суперечливими, неконкретними та взаємовиключними, а також не узгоджуються з сукупністю інших доказів та спростовуються ними та не можуть братися до уваги як спростування факту проживання відповідача разом з позивачем однією сім'єю. В судовому засіданні також встановлено, що відповідач [PERSON] з 17.07.2004 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] однак дана обставина судом не приймається до уваги, оскільки реєстрація місця проживання жодним чином не свідчить про фактичне проживання за зазначеною адресою. За приписами ч.2ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. З урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин та врахуванням наявних в матеріалах справи доказів у своїй сукупності, суд вважає доведеним спільне проживання сторін, що були пов'язані спільним побутом та мали взаємні права та обов'язки, а тому вважає встановленим факт спільного проживання однією сімє"ю як чоловіка та дружини [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу, з грудня 2006 року по березень 2014 року. Згідно із ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Як роз'яснено у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Судом встановлено, що за час спільного проживання однією сімє"ю сторін без реєстрації шлюбу, 21 березня 2013 року на ім'я відповідачки [PERSON] був зареєстрований автомобіль марки "GEELY", модель JL7162, 2008 року випуску, синього кольору, номер кузова [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER] (а.с. 4). Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Суд вважає безпідставними доводи відповідача про те, що спірний автомобіль був придбаний нею за особисті кошти, оскільки з наявних в матеріалах справи заяви про надання кредитної карти від 14.03.2013 р., заяви на видачу готівки №21098328 та квитанції №3083 вбачається, що [PERSON] безпосередньо перед придбанням спірного автомобіля - 20.03.2013 р. отримав з карткового рахунку грошові кошти у сумі 18 000 грн. (а.с. 94). Суд не приймає до уваги надані відповідачем численні боргові розписки про отримання нею у борг грошових коштів, що ніким не засвідчені та укладені в простій письмовій формі, оскільки останні жодним чином не свідчать, що спірний автомобіль був придбаний саме за такі кошти. Таким чином, суд дійшов висновку, що автомобіль марки "GEELY", державний номерний знак [NUMBER], придбаний сторонами за час спільного проживання однією сімє"ю є об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до положень ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. За такими правовими підставами, суд дійшов до висновку, що право власності між сторонами на спірний автомобіль марки "GEELY", державний номерний знак [NUMBER], що придбаний під час перебування сторін у відносинах, що притаманні подружжю має бути визначено в рівних частинах, тобто по 1/2 частині. Згідно роз'яснень, які містяться у п.22 постанови пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 21 від 16.03.2015 року дійсна ринкова вартість легкового автомобіля марки "GEELY", седан-В, модель JL7162, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], складає 68 361,80 грн. (а.с. 143-149). Відповідно до положень ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. За таких обставин суд дійшов висновку про необхідінсть поділу між сторонами спірного автомобіля як неподільної речи, залишивши за [PERSON] право власності на автомобіль марки "GELLY", державний номерний знак [NUMBER], стягнувши при цьому з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля у розмірі 34 180 грн. 90 коп. (68 361,80 грн. / 2). Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у сумі 330 грн. 00 коп., а також недоплачений з урахуванням ціни позову судовий збір у сумі 11 грн 81 коп. на користь держави (34 180,90 грн. х 1% - 330,00 грн).

Outcome: approved