Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до [PERSON] . Просить суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] разом з нею; змінити розмір аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів, визначений рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23.09.2016 року, судові витрати стягнути з відповідача. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі від якого в них народилася дочка [PERSON] , [INFO] , яку просить залишити проживати з нею. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23.09.2016 року у справі №569/7557/16-ц стягнуто аліменти на утримання дочки [PERSON] в розмірі 600 грн. щомісячно, оскільки витрати на доньку зросли, просить змінити розмір аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів та стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини: [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Враховуючи наведене просила позов задовольнити. [PERSON] звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з зустрічним позовом до [PERSON] про визначення проживання дитини. Просить суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] разом з ним, судові витрати стягнути з [PERSON] . Свої вимоги за зустрічним позовом [PERSON] мотивує тим, що з [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі від якого в них народилася дочка [PERSON] , [INFO] , яку просить залишити проживати з ним. Після розірвання шлюбу він тривалий час проживав спільно з відповідачкою та донькою, однак у зв"язку з тим, що у них з виникли непорозуміння в сімейному житті він змушений був виселитися з квартири, залишивши проживати доньку з відповідачкою. До початку 2019 року в них не було спорів щодо участі у вихованні дитини, однак після того як він створив іншу сім"ю, відповідач почала чинити перешкоди у спілкуванні та вихованні дочки. У травні ним було надано нотаріально посвідчену згоду на тимчасову поїздку доньки до тимчасово окупованої території АРК в період з 02.06.2019 року до 27.06.2019 року у супроводі матері до бабусі. Однак, у вказаний період відповідач доньку не привезла, в зв"язку з чим він звертався до поліції та служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради. Він цілком і повністю виконує батьківські обов"язки, бере участь у вихованні та утриманні дитини, донька часто проживає з ним на час шкільних канікул, він купує продукти харчування, одяг, підручники, планшет, мобільний телефон та інше. У період літніх канікул щороку їздить з донькою на море. Вважає, що дитині буде краще проживати у повній сім"ї, з його дружиною в них гарні відносини, він офіційно працевлаштований, забезпечений всім необхідним, проживання доньки з ним відповідатиме її інтересам. З урахуванням викладеного просив зустрічний позов задовольнити. Ухвалою суду від 22.05.2019 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, зміну способу стягнення аліментів. Ухвалою суду від 19.09.2019 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про визначення місця проживання дитини до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, зміну способу стягнення аліментів. Змінено прорядок розгляду справи шляхом зміни спрощеного позовного провадження на розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.09.2020 р. справу передано на розгляд судді Гордійчук І.О. Ухвалою суду від 28.09.2020 року справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав та мотивів, які наведені у позовній заяві, просили первісний позов задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити. В судовому засіданні відповідач та представник відповідача підтримали позовні вимоги за зустрічним позовом, з підстав та мотивів, які наведені у зустрічному позові, просили задоволити зустрічний позов. В задоволенні первісного позову просили відмовити. Представник третьої особи подала до суду заяву від 23.03.2021 року, в якій просила справу розглядати без участі представника, підтримала висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, яким визнано за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] з матір`ю. Заслухавши вступне слово сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи у їх сукупності та взаємозв`язку і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 27.07.2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції. Згідно вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. В силу ст. 161 СК України, якщо батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п.18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судом встановлено, що дитина [PERSON] , [INFO] проживає з матір"ю [PERSON] , однак між батьками існує спір щодо визначення місця проживання дітей. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку виконавчого комітету Рівненської міської ради №08-523 від 16.03.2021 року, виконавчий комітет вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] з матір"ю [PERSON] . Твердження відповідача, про те, що в нього кращі умови для проживання дітей не заслуговують на увагу, адже перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною для передачі йому дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Враховуючи вищевикладене, висновок органу опіки та піклування, враховуючи вік дитини, її стан здоров`я, виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дитини, встановивши, що визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю не буде суперечити її інтересам, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] про визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю. Зазначене відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, її стану здоров`я, не порушуючи нормальних звичних умов для дитини. Разом з тим, суд звертає увагу, що між батьками існує порозуміння з приводу участі батька у вихованні дітей та спілкуванні з ними. Щодо вимоги про зміну способу стягнення аліментів суд зазначає наступне. На підставі Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23.09.2016 року у справі №569/7557/16-ц стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] в розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з 18 березня 2016 року народження і до досягнення дитиною повноліття. За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Так, ст.192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст.ст.181,192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.181,192СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Такий висновок також узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 5 лютого 2014 року у справі № 6-143цс-13, відповідно якою вимоги зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватись, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182 - 184 СК України, не може обумовлюватись разовим її здійсненням й відповідно з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження. Як з`ясовано, розмір аліментів, які стягуються з відповідача на утримання їхньої неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] визначено судом у твердій грошовій сумі у розмірі 600 грн. Вирішуючи питання про зміну способу стягнення та розмір аліментів, які мають бути стягнуті в даному випадку з відповідача на користь позивача, суд враховує позицію позивача щодо способу стягнення аліментів. З урахуванням встановлених обставин, приймаючи до уваги, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, зважаючи на обов"язок обох батьків утримувати дитину, імперативну норму про можливість зміни саме способу стягнення аліментів, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги ґрунтуються на положеннях Сімейного кодексу України, відповідають інтересам дитини, її рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, не погіршать її матеріального становища і визначення указаного позивачем способу та розміру стягнення аліментів призведе до дотримання прав дитини на утримання від батька відповідно до положень Закону. За таких обставин суд вважає за необхідне збільшити розмір аліментів та змінити спосіб присудження аліментів, які стягуються з відповідача на користь позивача на утримання їхньої дитини на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23.09.2016 року та стягувати починаючи з дня набрання рішенням законної сили з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їхньої дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до досягнення дитиною повноліття, що буде законним та справедливим і відповідатиме інтересам сторін та дитини. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити. Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved