Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

Позивач Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання, посилаючись на те, що відповідачі є споживачами послуг підприємства по забезпеченню тепловою енергією у вигляді централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в квартирі за адресою: [ADDRESS] . З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач просив суд стягнути з [PERSON] - 5768,11грн. основного боргу, 282,08 грн. - 3% річних, 692,34 грн. - інфляційні втрати, а всього 6742,53 грн., з [PERSON] - 5768,11грн. основного боргу, 282,08 грн. - 3% річних, 692,34 грн. - інфляційні втрати, а всього 6742,53 грн., \~ \~ \~ \~з [PERSON] - 5768,11 грн. основного боргу, 282,08 грн. - 3% річних, 692,34 грн. - інфляційні втрати, а всього 6742,53 грн., \~ \~ \~ \~з [PERSON] - 5768,11 грн. основного боргу, 282, 08 грн. - 3% річних, 692,34 грн. - інфляційні втрати, а всього 6742,53 грн. \~ \~ \~ \~А також стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» судовий збір сплачений при поданні позову. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представник позивача ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» Посенко А.О. уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні, заперечувала проти застосування строку позовної давності на яку посилались відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , посилаючись на те, що відповідачами в період з 01.03.2016 року періодично здійснювались платежі щодо оплати за послуги теплопостачання, тобто ними вчинялись дії, які свідчать про визнання свого боргу та є такими, що переривають строк позовної давності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні уточненні позовні вимоги визнав, проте зазначив, що сплачував за себе повністю, і підтверджував факт наявності боргу. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просив суд задовольнити позов частково, вважав, що борг необхідно розподілити між його батьками, вказував, що не проживав у квартирі тривалий термін, так як навчався. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні зазначала, що суму заборгованості розподілити необхідно між нею та [PERSON] , та просила застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що позов визнає частково, просила розподілити борг між [PERSON] та [PERSON] , а також застосувати позовну давність до спірних правовідносин. Суд, заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Згідно ст.\~10-13\~ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов"язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18\~ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст. ст. 76-83 ЦПК України- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Згідно положень пункту 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14\~«Про судове рішення у цивільній справі», - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих\~Конституцією України\~прав і свобод людини та здійснення проголошеного\~Основним Законом України\~принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша\~статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до\~статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до\~статті 8\~ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої\~статті 8 ЦПК\~норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в\~постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що відповідачі є споживачами послуг ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» по забезпеченню тепловою енергією у вигляді централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] . Відносини між ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та споживачами врегульовані договором про надання послуг з централізованого опалення та централізованого гарячого водопостачання від 08.07.2014 року (далі Договір), який є чинний на сьогодні. Згідно договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого гарячого водопостачання теплопостачальна організація взяла на себе зобов`язання своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення та централізованого гарячого водопостачання, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором. Крім того, судом встановлено та не заперечується відповідачами, що останні - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] , так [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить по ј частині вказаної квартири на праві спільної часткової власності, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №238333719 від 23.12.2020 року (а.с.176-177). Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Так, зміст договору не суперечить актам цивільного законодавства, Цивільного кодексу України, укладений сторонами на основі вільного волевиявлення та спрямований на реальне настання правових наслідків. Відповідно до п. 34 Договору договір укладається на два роки і набирає чинності з дня його укладення. Договір вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення строку його дії однією із сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду. На сьогодні вищевказаний договір є чинний та підлягає належному виконанню. Таким чином, між сторонами склалися правовідносини з надання послуг теплопостачання, в яких одна сторона зобов`язана надавати другій стороні послуги теплопостачання, а друга зобов`язана своєчасно здійснювати оплату за споживання і користування послугами. Покладені законодавством зобов`язання, щодо оплати послуг з теплопостачання боржники виконували частково. Згідно п.п. 17, 18 "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення", затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної та гарячої води згідно з нормативами (нормами) споживання або показаннями засобів обліку води. Розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Система (щомісячна або авансова) та форма (готівкова або безготівкова) оплати послуг визначається у договорі між споживачем і виконавцем. Після отримання показань квартирних засобів обліку, якщо вони відрізняються від розрахованих за показаннями будинкових засобів обліку, виконавець здійснює коригування плати за надану послугу в наступному розрахунковому періоді шляхом зменшення або збільшення обсягів спожитої кожним споживачем послуги, що відображається в платіжному документі періоду, наступного за здійсненням коригування. Відповідно до п. 30 вказаних Правил споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки. Оскільки відповідачі не у повному обсязі розраховувалися за послуги з теплопостачання, за період з 01.03.2016 року по 01.11.2019 року утворилась заборгованість в розмірі 23072,44 грн. Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як встановлено в ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним (неустойки) (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання, що викладено в правовій позиції у постанові Верховного суду України від 30.10.2013 року у справі № 6-59цс13. Стороною відповідачів на виконання вимог ст. 81 ЦПК України не надано доказів щодо спростування заборгованості чи неправильності розрахунку, наданого позивачем, що свідчить про законність та обґрунтованість вимог ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго». Поряд з цим, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] , так [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить по ј частині вказаної квартири на праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. В порядку ч. 1 та ч. 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Обставини, що відповідач, а саме [PERSON] була відсутня у квартирі за адресою: [ADDRESS] з 2009 року, не свідчать про її відмову від права власності на нерухоме майно та не є підставою для припинення зобов`язань у праві спільної часткової власності на неї. У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна, що узгоджується із практикою Верховного Суду, викладеною у постанові від 19.08.2020 у справі №703/2200/15-ц. Вирішуючи клопотання відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ) про застосування строку позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст. ст. 257, 264 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином перебіг позовної давності у даних правовідносинах, що виникли між сторонами, розпочався з 01 березня 2016 року, коли у відповідачів виникла заборгованість за надані послуги з теплопостачання. Як вбачається з розрахунку заборгованості, відповідачами в період з 01.03.2016 року періодично здійснювались платежі щодо оплати за послуги ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго", тобто ними вчинялись дії, які свідчать про визнання свого боргу, крім того останні не заперечують наявність заборгованості в судовому засіданні. 11.02.2020 ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» зверталось до Ленінського районного суду м. Полтави із заявою про видачу судового наказу про стягнення з боржників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заборгованості за послуги з теплопостачання за період з 01.03.2016 по 01.01.2020 р.р. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 25.02.2020 (справа №553/267/20, провадження №2-н/553/62/2020) стягувачу відмовлено у видачі судового наказу. Згідно ч. 2 ст. 166 ЦПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених п.п. 3-6 ч. 1 ст. 165 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутись з тими самими вимогами у позовному провадженні. Зверненням позивача до суду 11 лютого 2020 року з заявою про видачу судового наказу щодо стягнення боргу з відповідачів, що підтверджується загальнодоступними даними на сайті "Судової влади», перебіг позовної давності перервався, після чого розпочався заново. Судовий наказ є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. На цьому неодноразово наголошував Верховний Суд у своїх постановах, в тому числі у постанові від 31 жовтня 2019 року у справі № 465/5138/15, провадження № 61-22490св18. Ураховуючи те, що судовий захист на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому ЦПК України, перериває перебіг позовної давності. Саме до цього зводиться правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 та Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року справі № 216/5756/15-ц (провадження № 16-13753св18). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі, крім того самі відповідачі визнавали заборгованість частково перед позивачем, та здійснення часткових оплат за послуги , а тому з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01.03.2016 року по 01.11.2019 року , а також оскільки доведеним є факт ухилення відповідачів від виконання грошового зобов`язання, відповідно до ст. 625 ЦК України заборгованість підлягає стягненню з урахуванням індексу інфляції та 3% річних. Крім того, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» судові витрати, понесенні при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved