Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до Державного підприємства "Морський торгівельний порт "Южний" про поновлення на роботі, визнання наказу незаконним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що з червня 2020 року позивач перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Морський торговельний порт «Южний». Наказом тимчасово виконуючого обов`язки директора від 17.03.2021 року №324-ос його було звільнено відповідно до п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Вважає даний наказ незаконним. Підстави припинення трудового договору встановлено ст. 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника ст. 38 і 39 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу ст. 40, 41, 43, 43-1 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) ст. 45 цього Кодексу. У п. 1 частини 1 ст. 40 КЗпП передбачене розірвання трудового договору власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 3 ст. 40 КЗпП України встановлено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. Відповідно до копії листа непрацездатності №311076 та № 311150 позивач перебував на лікарняному з 16.03.2021 року. За приписами ч. 1 ст. 40, ч. 1, 3 ст. 49.2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про звільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом всього періоду і існували на день звільнення. Фактично ж за вказаний час в порту було працевлаштовоно багато людей, всі вакантні посади йому запропоновано не було та на них було призначено інших осіб. ДП «Морський торговельний порт «Южний» є державним унітарним підприємством, юридичною особою публічного права (частина 2 ст. 167 ЦК України), про що зазначено в Статуті підприємства. Зазначив, що спірний наказ було видано не уповноваженою особою, оскільки згідно Розпорядження КМУ №1039-р та Наказу Міністерства інфраструктури України від 21.08.2020 року №66-Ос на Ковшара С.П. було тимчасово покладено обов`язки, а не призначено (обрано) директором підприємства. Вважає, що вказаний факт не наділяє тимчасово виконуючого обов`язки правами видавати накази, відповідно до п. 6 ст. 73 Господарського кодексу України. На підставі викладеного просив визнати незаконним наказ №324-ос від 17 березня 2021 року про його звільнення з посади начальника служби матеріально-технічного забезпечення Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 18.03.2021р. і до дня поновлення, поновити його на посаді, стягнути судовий збір. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21.04.2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі справу призначено до розгляду. Позивач [PERSON] , в судове засідання не з`явився надав до заяву, якою просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Від відповідача ДП «МТП «Южний», надійшов відзив, згідно якого зазначено, що наказом в.о. директора ДП «МТП «Южний» від 15.12.2020 року № 1564 було, зокрема, прийнято рішення про скорочення з 17.03.2021 року у штатному розписі підприємства службу матеріально-технічного забезпечення, зокрема, посаду начальника служби матеріально-технічного забезпечення. Із зазначеним наказом позивача було ознайомлено, про що свідчить в наказі наявний підпис [PERSON] . Із вищенаведеного наказу вбачається, що підставами для його прийняття, стали певні зміни у штатному розписі підприємства, що в свою чергу потребували впорядкування, оптимізації чисельності персоналу та фонду оплати праці, що повністю узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 64 ГК України. Про прийняте рішення адміністрація ДП «МТП «Южний» на підставі ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» листом від 16.12.2020 року № 7658/12/113/20 повідомила Профспілку робітників морського транспорту ДП «МТП «Южний» та листом від 16.12.2020 року № 7657/12/118/20 повідомила Первинну профспілкову організацію робітників ДП «МТП «Южний». 11 січня 2021 року [PERSON] , було повідомлено про заплановане його вивільнення з посади з 17.03.2021 року, а також ознайомлено з переліком вакансій, на переведення яких останній при виявлені бажання продовжувати подальші трудові відносини з ДП «МТП «Южний», міг претендувати та надати свою згоду. В подальшому, 18.01.2021 року, 25.01.2021 року, 01.02.2021 року, 09.02.2021 року, 15.02.2021 року, 23.02.2021 року, 10.03.2021 року позивача було ознайомлено зі списком наявних на той час відповідних вакансій, однак на переведення на жодну із них останній своєї згоди не надав. Список вакансій запропонованих [PERSON] , для можливого переведення був достатньо широким, з достатньо високим рівнем заробітної плати. Адміністрацією ДП «МТП «Южний» до Профспілки робітників морського транспорту ДП «МТП «Южний» листом від 12.02.2021 року № 1333/01/118/21 було направлено подання про надання згоди на звільнення [PERSON] за п. 1 ч. 1 ст. 40, ст. 43 КЗпП України. Листом Профспілки робітників морського транспорту ДП «МТП «Южний» від 17.02.2021 року № 041-П/401/21 повідомлено, що [PERSON] , не є членом профспілки робітників морського транспорту ДП «МТП «Южний». Також адміністрацією ДП «МТП «Южний» листом від 12.02.2021 року №1332/01/118/21 було направлено подання до Первинної профспілкової організації робітників ДП «МТП «Южний» про надання згоди на звільнення [PERSON] , за п. 1 ч. 1 ст. 40, ст. 43 КЗпП України. У відповіді на вищезазначений лист від 15.02.2021 року № 402-1-15 Первинною профспілковою організацією робітників ДП «МТП «Южний» було повідомлено, що станом на 15.02.2021 року [PERSON] на обліку в Первинній профспілковій організації робітників ДП «МТП «Южний» не перебуває. Наказом ДП «МТП «Южний» від 17.03.2021 року №324-ос [PERSON] було звільнено з посади з 17.03.2021 року за скороченням штату, згідно п.1 ч. ст. 40 КЗпП України. Також, в цей же день 17.03.2021 року позивачу було перераховано відповідні кошти при звільнені. З вказаним наказом [PERSON] було ознайомлено, про що в наказі наявний його підпис, та зазначено, про незгоду з наказом. 31 березня 2021 року на адресу ДП «МТП «Южний» надійшов листок непрацездатності [PERSON] АДН № 311076 та АДН № 311150 згідно з яким останній перебував на лікарняному в період з 16.03.2021 року по 19.03.2021 року, та з 22.03.2021 року по 26.03.2021 року, до роботи визначено було стати 20.03.2021 року та 28.03.2021 року відповідно. Про існування листка непрацездатності ДП «МТП «Южний» стало відомо лише після їх надходження на підприємство 31.03.2021 року. Жодних доказів про повідомлення [PERSON] про захворювання та лікувальний заклад, де відкрито листок непрацездатності керівнику або фахівцю з табельного обліку позивачем не надано. Таким чином, у відповідача не було інформації щодо перебування позивача на день звільнення на лікарняному, а відтак, наказ про звільнення останнього було видано у повній відповідності із діючим Законодавством про працю. У зв`язку із надходженням від позивача листка непрацездатності АДН № 311076, наказом відповідача від 01.04.2021 № 425-ос було змінено дату звільнення [PERSON] , з 17.03.2021 року на 20.03.2021 року тобто на дату коли останній мав стати до роботи після лікарняного. Листами від 01.04.2021 року № 2749/118/21 та від 01.04.2021 року № 2750/118/21 позивача було повідомлено про зміну дати його звільнення та направлено копію наказу від 01.04.2021 № 425-ос, а також запропоновано надати трудову книжку відповідачу для здійснення відповідних записів. Також, з Позивачем були проведені додаткові розрахунки, на підтвердження чого останньому було цим же листом направлено копію розрахункового листа від 01.04.2021 року. Вказані листи Позивач отримав згідно рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення 08.04.2021 року та 11.05.2021 року. У разі відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник підлягає звільненню по пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Власник на свій розсуд має право або зменшити чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, або зменшити чисельність певних посад, що в будь-якому випадку вимагає звільнення працівників. Враховуючи, що позивачем так і не була надана згода на переведення на будь-яку з запропонованих посад, його було звільнено відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. В своєму позові [PERSON] , звертає увагу на те, що наказ про його звільнення було видано тимчасово виконуючим обов`язки директора, а не призначеним (обраним) директором підприємства, що на думку позивача свідчить про те, що наказ № 324-ос від 17.03.2021 року видано не уповноваженою особою. Вищезазначені твердження позивача не підтверджено жодними належними доказами. Наказом Міністерства інфраструктури України "Про виконуючого обов`язки директора ДП «МТП «Южний» від 21.08.2020 року №66-ос покладено на Ковшара С.П. виконання обов`язків директора цього підприємства на період до прийняття уповноваженим органом відповідного рішення. Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Ковшар С.П. був виконуючим обов`язки директора ДП «МТП «Южний», а не тимчасово виконуючим обов`язки директора цього підприємства, як стверджує позивач. Будь-яких законодавчих обмежень, щодо видання наказів про прийняття на роботу чи звільнення з роботи працівників, особою, яка виконує обов`язки керівника підприємства, не має, а відтак твердження позивача з даного приводу є лише припущенням, та не підтверджується жодними доказами. Враховуючи правову позицію та підхід позивача до обсягу повноважень суб`єкта його звільнення, доречно зазначити, що наказ про приймання [PERSON] , на роботу на посаду начальника служби матеріально-технічного забезпечення було також видано в.о. директора, а не призначеним (обраним) директором підприємства. Проте жодних заперечень та зауважень з цього приводу у [PERSON] , не виникає, що свідчить про певну непослідовність його правової позиції. З урахуванням викладених вище обставин, відповідач вважає позов [PERSON] безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В подальшому надали заяву про розгляд справи без представника ДП "МТП "Южний" Суд, дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Відповідно до ст. 1 Конституції України Україна є правовою державою. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ст. 8 Конституції України). Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України). Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до положень ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Належними доказами ч.1 ст.77 ЦПК України визначає докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Частина 1 ст. 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що відповідно до трудової книжки серія [NUMBER] , виданої на ім`я [PERSON] , вбачається , що останнього 24.06.2020 року прийнято заступником начальника служби матеріально-технічного забезпечення та 17.03.2021 року звільнено за скороченням штату п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно з наказом «Про зміну істотних умов праці» від 26.10.2020 року за №1324 виданого в.о. директора ДП «МТП «Южний» встановлено з 01.01.2021 року заступнику начальника служби матеріально-технічного забезпечення посадовий оклад 16500 грн. Відповідно до наказу №1564 «Про зміну штатного розкладу розпису» від 15.12.2020 року виданого в.о. директора ДП «МТП «Южний» Ковшар С.П. , з 17.03.2021 року у штатному розписі підприємства службу матеріально-технічного забезпечення, зокрема, посаду заступника начальника відділу було скорочено. Згідно з повідомленням ДП «МТП «Южний» від 11.01.2021 року [PERSON] , був повідомлений про заплановане звільнення з посади заступника начальника служби матеріального- забезпечення, у зв`язку зі змінами в організації праці підприємства, та запропоновано перелік вакансій станом на 11.01.2021 року. 18.01.2021 року, 25.01.2021 року, 01.02.2021 року, 09.02.2021 року, [PERSON] , було ознайомлено зі списками вакансій ДП «МТП «Южний». 12.02.2021 року в.о. директора ДП «МТП «Южний» Ковшар С.П., було направлено подання голові первинної профспілкової організації робітників ДП «МТП «Южний» Спіцину С.Л., про надання згоди на звільнення за скороченням штату заступника начальника служби матеріально-технічного забезпечення [PERSON] . Відповідно до листа голови первинної профспілкової організації робітників ДП «МТП «Южний» від 15.02.2021 року, зазначено, що [PERSON] , на обліку в Первинній профспілковій організації робітників ДП «МТП «Южний» не перебуває. 12.02.2021 року в.о. директора ДП «МТП «Южний» Ковшар С.П., було направлено подання голові профспілкового комітету профспілки робітників морського транспорту ДП «МТП «Южний» Спіцину С.Л., про надання згоди на звільнення за скороченням штату заступника начальника служби матеріально-технічного забезпечення [PERSON] . Відповідно до листа голови профспілки робітників морського транспорту ДП «МТП «Южний» від 15.02.2021 року, зазначено, що [PERSON] , не є членом Профспілки робітників морського транспорту ДП «МТП «Южний». Згідно до листка непрацездатності серії АДН № 311076 виданого КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» Одеської міської ради [PERSON] , перебував на лікарняному з 16.03.2021 по 19.03.2021 включно, стати до роботи повинен 20.03.2021 року. Відповідно до листка непрацездатності серії АДН № 311076 виданого КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5» Одеської міської ради [PERSON] , перебував на лікарняному з 22.03.2021 по 26.03.2021 включно, стати до роботи повинен 27.03.2021 року. Згідно з наказом № 324-ос від 17.03.2021 року в.о. директора С.П. Ковшар, було звільнено [PERSON] , з посади заступника начальника служби матеріально-технічного забезпечення за скороченням штату, та виплачено компенсацію за 22 календарних дні невикористаної відпустки та вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку. Відповідно до наказу № 425-ос від 01.04.2021 року в.о. директора С.П. Ковшар, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю на день звільнення, перший абзац наказу від 17.03.2021 року № 324-ос було викладено в іншій редакції, та звільнено [PERSON] , 20.03.2021 року за скороченням штату. Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Зі змісту ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до роз`яснень п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, проте що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 10.09.2018 у справі №487/6407/16-ц, звільнення у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці (п.1 ст.40 КЗпП) є незаконним, якщо працівнику не запропоновано всі вакантні посади. Власник або уповноважений ним орган, є таким, що належно виконав вимоги ч.ч.2,3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст.49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 01 квітня 2015 року у справі №6-40 цс15, від 01 липня 2015 року у справі №6-491цс15, від 25 травня 2016 року у справі №6-3048цс15, від 18 жовтня 2017 року у справі №6-1723цс17, постанові Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 161/9976/16-ц. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівника при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштування працівника. У першу чергу пропонується робота за відповідною спеціальністю, а якщо такої роботи немає, інша робота (як вакантна посада, що відповідає кваліфікації працівника, так і вакантна посада, що передбачає виконання роботи більш низької кваліфікації або з нижчим рівнем оплати праці), яку працівник може виконувати з урахуванням стану здоров`я. З такою пропозицією роботодавець повинен звертатися до працівника не лише при попередженні про наступне звільнення, але й протягом усього строку попередження, якщо на підприємстві з`являються нові вакансії (наприклад, при звільненні працівників інших категорій). При цьому можуть пропонуватися і виконання роботи за строковими трудовими договорами (наприклад, на час відпустки по догляду за дитиною іншого працівника), роботу на умовах неповного робочого часу тощо. Невиконання цього правила свідчить про неналежне виконання роботодавцем своїх обов`язків. Позивачем у позові було зазначено, що йому не пропонувались усі вакантні посади, оскільки такі посади вже були зайняті, що не було спростовано представником відповідача у відзиві. При вищенаведених обставинах суд дійшов висновку, що відповідач порушив вимоги закону при звільненні позивача за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, тому як не використав усіх можливостей по забезпеченню останнього роботою. В силу частин 1, 2, 3, 5 статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Відповідно до частини третьої статті 252 КЗпП України, частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок). Ці норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються разом із загальними нормами. Згідно статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій. Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на всі трудові правовідносини. Вказаний висновок висловлений також у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц (провадження № 61-17196вв19). Суд враховує, що позивача було звільнено 17.03.2021р., у період його непрацездатності з 16.03.2021 по 19.03.2021 включно. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулось з порушенням норм трудового законодавства, тому наказ про його звільнення №324-ос від 17.03.2021 року є незаконним та підлягає скасуванню. Позовна вимога про поновлення [PERSON] на роботі не підлягає задоволенню, оскільки згідно Наказу від № 971-ос від 13.07.2021 року [PERSON] вже прийнято (поновлено) на роботі на посаді заступника начальника служби забезпечення обладнанням та продуктами харчування служби матеріально-технічного забезпечення з 14.07.2021 року. Щодо посилання позивача, що наказ про його звільнення було видано неуповноваженою особою суд враховує, що Наказом Міністерства інфраструктури України від 21.08.2020 року №66-Ос на Ковшара С.П. було тимчасово покладено обов`язки директора підприємства, тому позиція позивача з даного питання не обґрунтована жодними належними, допустимими та достовірними доказами, та спростовується наданими доказами відповідача. Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд доходить наступних висновків. Відповідно до вимог частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місця роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної проводиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів /годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за це період). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Згідно довідки про доходи, виданої ДП «МТП «Южний» від 12.04.2021 року за № 233, розмір доходів [PERSON] , за два відпрацьованих місяці, що передували дню звільнення становить 35277,54 грн. (284 години), з яких за січень 2021 року 17903,04 грн. (128 годин), за лютий 2021р. 17374,50 грн. (156 години), а в середньому за місяць становить 20632,94 грн. Таким чином середньогодинна заробітна плата складає 124,21 грн. (35277,54 грн. : 284 години). Кількість робочих днів починаючи з дня звільнення, тобто з 18.03.2021 року до дня поновлення на роботі 12.07.2021р. включно складає 77 днів/616 годин (березень 2021 року - 9 днів/72 години; квітень 2021 року - 22 дні/175 годин; травень 2021 року 18 днів/144 години, червень 2021 року 20дні/160 годин, липень 2021 року 8днів/64 години). Враховуючи викладене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період починаючи з дня звільнення до дня поновлення на роботі, тобто з 18.03.2021 року по 12.07.2021 року, тобто за 77 днів/616 годин, що становить 76517,48 грн. (124,21 х 616 годин) з послідуючим утриманням всіх обов`язкових податків та платежів. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин позивачі звільняються від сплати судового збору. Позивачем за вимогу про визнання наказу від 17.03.2021 року №324-ос незаконним та поновлення на посаді судовий збір, відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» не сплачувався, за вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн. У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача підлягає стягненню сплата судового збору 908,00 грн. на користь позивача та стягнення судового збору 908,00 грн. на користь держави. Відповідно до ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі вищевказаного,

Outcome: partial