Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої [PERSON], третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, в якому просить визнати [PERSON], [INFO], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS]; судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що йому на підставі договору купівлі - продажу від 12.11.2007, на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], ще до реєстрації шлюбу із [PERSON]. Станом на сьогоднішній день в спірній квартирі зареєстровані громадяни: [PERSON] [INFO]; [PERSON] [INFO] - дружина; [PERSON] [INFO] - донька; [PERSON] [INFO] - донька; [PERSON] [INFO] - син; [PERSON] [INFO] - колишня дружина. Однак, [PERSON] та [PERSON] не проживають в житловому приміщенні понад один рік. Відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має. У 2012 році між ним та [PERSON] рішенням Рівненського міського суду Рівненської області, шлюб розірвано. Зазначає, що виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦПК України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім"ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім"ї.. Тому, вважає, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту його порушених прав. 09 листопада 2018 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом [PERSON] через канцелярію суду за вх.№57884/18 подано заперечення на позовну заяву, в якому зазначено, що факт реєстрації [PERSON] за місцем реєстрації її батька - [PERSON] відповідає змісту ст. 176 СК України, ст. 156 ЖК УРСР, так як дитина має право користуватися тим житлом, право користування яким мають її батьки. [PERSON] не надано доказів щодо порушень будь-яких прав для захисту яких він звернулась до суду з вимогою про позбавлення своєї доньки та [PERSON] права користуватися спірним житлом. Ухвалою суду від 07 вересня 2018 року вищевказана позовна заява залишена без руху, оскільки не надано ідентифікуючих даних відповідача та не сплачено судовий збір. У зв"язку із виконанням вищевказаної ухвали, ухвалою суду від 18 вересня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Відділ опіки та піклування служби у справах дітей Рівненського міськвиконкому, призначено справу до судового розгляду на 19 жовтня 2018 року на 14 год. 40 хв. з викликом сторін, надано сторонам строк для подання відзиву та заперечень. Ухвалою суду від 19 вересня 2018 року клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів задоволено. Витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (01601, м.Київ, вул. Володимирська, 26) інформацію про перетин кордону України (виїзди, в'їзди та країни прямування у період з 01 січня 2014 року по 18 вересня 2018 року) [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], зареєстрованою за адресою: 33013, [ADDRESS]. 16 листопада 2018 року заяву представника відповідача [PERSON] про відвід судді Рівненського міського суду Рівненської області Бердія Миколи Антоновича задоволено. Цивільну справу № 569/16522/18 передано в канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області для повторного автоматичного розподілу між суддями, в порядку ст. 33 ЦПК України. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Рівненського міського суду Рівненської області від 19 листопада 2018 року цивільну справу №569/16522/18 розподілено судді Галінській В.В. Ухвалою суду від 20 листопада 2018 року прийнято до розгляду справу, призначено судове засідання на 10:30 год. 12 грудня 2018 року з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 12 грудня 2018 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] та здійснено заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням, вирішено розглянути справу за правилами загального позовного провадження, здійснено перехід на стадію відкриття підготовчого засідання. Ухвалою суду від 12 грудня 2018 року задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів. Зобов"язано Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надати інформацію про перетин кордону України (виїзди, в"їзди та країни прямування у період з 01 січня 2014 року по 18 вересня 2018 року) [PERSON], громадянкою України, [INFO]. Ухвалою суду від 12 грудня 2018 року зобов"язано відділ опіки та піклування служби у справах дітей Рівненського міськвиконкому надати письмовий висновок щодо розв"язання спору про визнання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS], у строк до 15 січня 2018 року. Ухвалою суду від 12 грудня 2018 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 14:30 год. 15 січня 2018 року з повідомленням (викликом) сторін. В судових засіданнях неодноразово були оголошені перерви за клопотанням сторін. 13 березня 2019 року через канцелярію суду за вх.№13398/19 позивачем подана заява про уточнення позовних вимог. Вказує, що відповідач не проживає в спірній квартирі понад 6 років, не сплачує комунальні платежі в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі немає. З 2013 року [PERSON] та [PERSON] постійно проживають в АР Крим. Станом на сьогоднішній день він не зареєстрований в спірній квартирі, оскільки має на меті відчужити належне йому житлове приміщення, проте потенційні покупці вищезазначеної нерухомості категорично відмовляються укладати угоду купівлі-продажу квартири за наявності зареєстрованих в ній будь-яких осіб. Вважає, що порушується його право на розпорядження власним майном. Посилаючись на ст.ст.316,317,391 ЦПК Укаїни, просить усунути перешкоди в користуванні його власністю, а саме квартирою [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування, належною мені на праві власності квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з урахуванням уточнення, просив позов задоволити. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, просила відомивити в задоволенні позову. Представник третьої особи заперечила проти задоволення позовних вимог. Заслухавши виступи учасників справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа в порядку, встановленому цим Кодексом, може звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу укладеного 12 листопада 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3906 (6-7) та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП РМБТІ від 10 грудня 2007 року за реєстраційним номером 4779456, номером запису 124-16594 в книзі №64 (а.с. 5). Згідно відомостей відділу обліку моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління державної Міграційної служби в Рівненській області вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO] з 19.09.2013 та [PERSON], [INFO] з 19.09.2013 (а.с. 25-26). Відповідно відомостей Головного центру обробки спеціальної інформації від 04.02.2019 №0.184-4554/0/15-19, наданих на виконання ухвали суду від 12 грудня 2018 року вбачається, що [PERSON], [INFO] за період з 01.01.2014 по 18.09.2018, перетинала державний кордон України в пункті пропуску КПВВ Чонгар (Салькове) в 2018 року, а саме: 15.06.2018 - в"їзд, 26.06.2018 - виїзд, 14.08.2018 - в"їзд, 22.08.2018 - виїзд. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).. Згідно з ст.ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що 15 лютого 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладений попередній договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] (п.1.1 Розділ 1), де в п.6.2 Розділ 6 зазначено, що нотаріальне посвідчення цього договору здійснюється лише після зняття у встановленому законом порядку з реєстрації усіх осіб, що зареєстровані в квартирі. Згідно копії паспорта серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] знятий з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] з 12.03.2019. Вирішуючи спір, судом встановлено, що відповідач з дочкою не бажають добровільно знятися з реєстраційного обліку і суд погоджується з доводами позивача про те, що він позбавлений права розпоряджатися своїм майном, що порушує його права як власника житла, так як в належному йому житлі залишилися зареєстрованими відповідачі [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб і будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі статтею 27 Конвенції про права дитини визнано право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Діти, які не є власниками майна, що належить на праві власності їх батькам, набувають права користування таким майном в силу прямого припису Закону (статті 3, 176 СК України, стаття 405 ЦК України). При цьому дане право не залежить від фактичного стану сімейних відносин. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно з частиною другою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Враховуючи якнайкраще забезпечення інтересів дитини, те що ні колишня дружина, ні дитина не займають житло, що належить позивачу, останній знався із реєстраційного обліку і вказує, що має намір відчужити дане житло, на даний час місцем проживання малолітньої [PERSON] є місце проживання її матері в АР Крим з 2013 року, чого відповідач і сама не заперечує, відповідач [PERSON] та донька [PERSON] не користуються житлом в якому виключно є прописаними, є всі підстави вважати, що відповідач умисно не бажає знятися із реєстраційного обліку і дійсно чинить перешкоди позивачу в розпорядженні власністю. Стосовно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради від 12.03.2019 №08-481 про те, що Орган вважає недоцільним визнання [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 5,6 ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв"язання спору на підставі відомостей,одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судом прийнято до уваги, що висновок органу опіки та піклування ВМР має рекомендаційний характер для суду і не є обов"язковим та повинен оцінюватись судом за правилами, встановленими ст. 89 ЦПК України. Крім того, суд зазначає, що вищевказаний висновок Органу опіки та піклування Рівненської міської ради взагалі необґрунтований жодними фактичними обставинами справи або обставинами, які Орган встановив під час складання висновку. Органом опіки та піклування не проводилось обстеження умов проживання дитини на час надання висновку, наявності чи відсутності її речей, а навпаки встановлено, що з 2013 року [PERSON] з донькою [PERSON] проживають в м.Севастопіль АР Крим. Малолітня навчається у 3-А класі Державного бюджетного загальноосвітнього закладу м.Севастопіль "Освітній центр "Бухта Козача"" з 01.02.2018 по даний час, що також стверджується довідкою від 06.11.2018 №626 (а.с. 42). При цьому, інтереси дитини, яка не проживає у спірному житлі з 2013 року та не має у квартирі свого спального місця чи особистих речей, а проживає з матір"ю, яка добровільно змінила місце проживання, не порушено. Вказані законодавчі положення та фактично встановлені обставини у висновку органу опіки та піклування не викладені та ним не враховані, а тому суд визнає його необґрунтованим. Щодо доводів відповідача та представника про поважність причин відсутності відповідачів у спірній квартирі, то враховуючи уточнення підстави позову, а саме посилання позивача виключно на захист права власності від порушень з боку відповідача, вони не підлягають оцінці, так як не стосуються предмета доказування. Надані представником відповідача постанови щодо застосування судами практики, що стосується права неповнолітньої особи на житло і у зв'язку із цим відмовою у задоволенні позову, суд не може враховувати при винесенні даного рішення, так як судом під час розгляду даної справи встановлено інші правовідносини, ніж у поданих судових рішеннях. Згідно з ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У зв"язку з наведеним вище, суд вважає, що права позивача підлягають захисту, оскільки він, як власник нерухомого майна, згідно вимог статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, має право вільно користуватись і розпоряджатись власністю, однак реєстрація місця проживання відповідачів у належній йому квартирі перешкоджає цьому, що призводить до порушення прав позивача. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених [PERSON] вимог та задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати по справі по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved