Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

Позивач ПАТ "Укрсоцбанк" звернувся до суду із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 19.07.2007 року між ПАТ "Укрсоцбанк" та [PERSON] був укладений Договір кредиту, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 130000, 00 швейцарських франків строком до 19.07.2022 року із сплатою відсотків у розмірі 9, 50 % річних, а відповідач зобов"язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та у порядку, встановленими кредитним договором. Банк свої зобов"язання виконав у повному обсязі, надавши кредит відповідачу. Але відповідач свої зобов"язання за договором не виконує, не здійснює погашення боргу у встановленому порядку, у зв"язку з чим виник борг у розмірі 256013, 35 швейцарських франків. Крім того, 19.07.2007 року в забезпечення виконання зобов"язань за Договором між ПАТ "Укрсоцбанк" та відповідачкою [PERSON], а також між ПАТ "Укрсоцбанк" та відповідачем [PERSON] були укладені Договори поруки. На адресу відповідачів Банком були надіслані вимоги про виконання зобов"язань за Договорами, але до цього часу вимоги виконано не було. На підставі викладеного Банк вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь Банку заборгованість за кредитним договором на загальну суму 256013, 35 швейцарських франків, що за курсом НБУ становить 6000797, 00 грн., та судові витрати по справі. Відповідачка [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до Банку про визнання договору поруки припиненим, мотивуючи свої вимоги тим, що між ПАТ "Укрсоцбанк" та [PERSON] був укладений Договір поруки від 19.07.2007 року. 29.07.2009 року між Банком та відповідачем [PERSON] була укладена Додаткова угода № 1 про внесення змін до Договору кредиту, відповідно до якої було внесено зміни до кредитного договору зі зміною графіку погашення основного боргу, збільшення ліміту кредитування. Банком на адресу відповідача [PERSON] було направлено досудову вимогу від 07.04.2010 року про дострокову сплату боргу за кредитним договором, де вимагав повернути борг у повному обсязі. Аналогічну досудову вимоги про дострокову сплату боргу було направлено і [PERSON] Таким чином, Банком було змінено дату повернення кредиту на дату 07.05.2010 року (через тридцять днів з дня направлення вимоги), тобто фактично відбулася заміна зобов"язань позичальника зі сплати строкових платежів на одне зобов"язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов"язань. Таким чином, порука [PERSON] з 07.11.2010 року після спливу шестимісячного строку з дня настання строку виконання основного зобов"язання є припиненою. На підставі викладеного позивачка за зустрічним позовом просить суд визнати припиненою її поруку за Договором поруки від 19.07.2007 року. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до Банку про визнання договору поруки припиненим, мотивуючи свої вимоги тим, що між ПАТ "Укрсоцбанк" та [PERSON] був укладений Договір поруки від 19.07.2007 року. 29.07.2009 року між Банком та відповідачем [PERSON] була укладена Додаткова угода № 1 про внесення змін до Договору кредиту, відповідно до якої було внесено зміни до кредитного договору зі зміною графіку погашення основного боргу, збільшення ліміту кредитування. Банком на адресу відповідача [PERSON] було направлено досудову вимогу від 07.04.2010 року про дострокову сплату боргу за кредитним договором, де вимагав повернути борг у повному обсязі. Аналогічну досудову вимоги про дострокову сплату боргу було направлено і [PERSON] Таким чином, Банком було змінено дату повернення кредиту на дату 07.05.2010 року (через тридцять днів з дня направлення вимоги), тобто фактично відбулася заміна зобов"язань позичальника зі сплати строкових платежів на одне зобов"язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов"язань. Таким чином, порука [PERSON] з 07.11.2010 року після спливу шестимісячного строку з дня настання строку виконання основного зобов"язання є припиненою. На підставі викладеного позивач за зустрічним позовом просить суд визнати припиненою його поруку за Договором поруки від 19.07.2007 року. У судовому засіданні представник відповідачів позовні вимоги не визнала, підтримала зустрічні позовні вимоги. У своїх запереченнях щодо позову зазначила, що Банком 07.04.2010 року на адресу позичальника [PERSON] та поручителів було направлено вимогу про дострокову сплату заборгованості за кредитним договором, тобто Банком було змінено дату повернення кредиту на дату 07.05.2010 року (через тридцять днів з дня направлення вимоги), а тому з цієї дати обчислюється загальний строк позовної давності. Враховуючи зазначене, представник відповідачів вважає, що Банком пропущений строк позовної давності для звернення до суду з вимогою до відповідача [PERSON], а тому є всі підстави для відмови у позові. Також зазначила, що у зв"язку з тим, що порука відповідачів 2 і 3 повинна бути припинена, то також відсутні підстави для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного представник відповідачів просила у задоволенні позову відмовити повністю. Представник позивача у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника позивача, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника відповідачів, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Банку не підлягають задоволенню, зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 214 ЦПК України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. В судовому засіданні встановлено, що 19.07.2007 року між АКБ соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є ПАТ "Укрсоцбанк", з однієї сторони, та відповідачем [PERSON], з другої сторони, був укладений Договір кредиту № 032/29-258К, відповідно до умов якого позивач надав, а відповідач 1 тримав грошові кошти у розмірі 130000, 00 швейцарських франків із строком повернення до 19.07.2022 року та сплатою 9, 50 % річних. 29.07.2009 року між АКБ соціального розвитку "Укрсоцбанк" та відповідачем [PERSON] була укладена Додаткова угода № 1, відповідно до умов якої Сторони дійшли взаємної згоди внести наступні зміни до умов кредитування, а саме: викласти перший абзац п. 1.1 та п. 1.1.1 Договору у новій редакції: "1.1 Кредитор надає Позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 137025, 98 швейцарських франків зі сплатою 9, 5 % річних та з кінцевим терміном погашення суми основної заборгованості до 19.07.2022 року". Банк свої зобов"язання виконав у повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит, але у порушення умов Договору відповідач 1 свої зобов"язання належним чином не виконує, у зв"язку з чим станом на 28.12.2015 року виникла заборгованість у розмірі 256013, 35 швейцарських франків, що за курсом НБУ становить 6000797, 00 грн., зокрема: - 126067, 82 швейцарських франків - заборгованість за кредитом; - 76386, 98 швейцарських франків - заборгованість за відсотками; - 26899, 22 швейцарських франків - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; - 26659, 32 швейцарських франків - пеня за несвоєчасне повернення відсотків. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов′язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов′язання не допускається. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов"язковим до виконання сторонами. Будучи пов"язаними саме взаємними правами та обов"язками (зобов"язаннями), які є чітко прописаними в Кредитному договорі, сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятись від виконання зобов"язання або змінювати його умови. Крім того, 19.07.2007 року в забезпечення виконання зобов"язань за Договором кредиту між АКБ соціального розвитку "Укрсоцбанк" та відповідачкою [PERSON], а також між АКБ соціального розвитку "Укрсоцбанк" та відповідачем [PERSON] були укладені Договори поруки. Відповідно до умов Договорів поруки відповідачі 2 і 3 зобов"ячалися перед Банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання відповідачем 1 зобов"язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу), у розмірі, в строки та в порядку, передбачених Договором кредиту (п.1.1). Пунктом 3.1.1 Договорів поруки визначено, що протягом одного робочого дня від дати отримання повідомлення Кредитора про невиконання Позичальником забезпеченого порукою зобов"язання, виконати відповідне зобов"язання шляхом перерахування непогашеної суми кредиту на рахунок Кредитора, несплаченої суми процентів та/або комісій на рахунок кредитора, а також суми штрафних санкцій (пені, штрафу) на рахунок, вказаний в повідомленні кредитора. У своїх позовних вимог ПАТ "Укрсоцбанк" просить стягнути солідарно з відповідачів 1, 2 і 3 суму боргу за Договором кредиту. Що стосується позовних вимог про стягнення боргу з позичальника [PERSON], то слід зазначити наступне. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому у законодавстві визначаються різні поняття: такі як "строк дії договору" та "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Як вже зазначалось вище, сторони встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів. Графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. ПАТ "Укрсоцбанк", використовуючи право, надане йому частиною першою статті 651, частиною другою статті 1054 та частиною другою статті 1050 ЦК України, а також умовами Договору, 07.04.2010 року направив боржнику [PERSON] письмову вимогу про дострокову сплату заборгованості за кредитним договором по кредиту та відсоткам у розмірі 133591, 62 швейцарських франків та 9039, 04 грн. Таким чином, ПАТ "Укрсоцбанк" скористався своїм правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України, і змінив строк виконання зобов'язань за Договором від 19.07.2007 року, визначивши днем остаточного їх погашення 07.05.2010 року (через тридцять днів з дня направлення вимоги). Як вбачається з письмових матеріалів справи, з даними позовними вимогами про стягнення заборгованості за Договором ПАТ "Укрсоцбанк" звернувся до суду лише у липні 2016 року. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України. Згідно письмової заяви представника відповідачів, сторона відповідача [PERSON] заявила про застосування до позовних вимог про стягнення боргу з відповідача 1. Відповідно до п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 "Про застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Отже, виходячи з вищенаведених норм діючого законодавства та встановлених по справі обставин, суд приходить до висновку, що є всі підстави для відмови у задоволенні позовних вимог у частині стягнення боргу з [PERSON], оскільки позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом, оскільки Банком ще у квітні 2010 року були змінені строки виконання зобов"язань за договором від 19.07.2007 року. Аналогічна правова позиція викладені і у постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі № 6-14цс14, від 17.09.2014 року у справі № 6-95цс14, від 01.10.2014 року у справі № 6-134цс14, від 22.10.2014 року у справі № 6-127цс14, від 30.09.2015 року у справі № 6-154цс14. Що стосується позовних вимог Банку до відповідачів 2 і 3 [PERSON] та [PERSON], як поручителів, то судом встановлено наступне. Як вбачається з письмових матеріалів справи, 19.07.2007 року між АКБ соціального розвитку "Укрсоцбанк" та відповідачами [PERSON], та [PERSON] були укладені Договори поруки. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов"язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом наведених норм цивільного законодавства правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, якщо правочин недійсним не визнавався і його недійсність прямо не встановлена законом, відтак він є чинним і підлягає виконанню. Згідно із п. 3.1.1 Договору поруки поручитель зобов"язаний протягом одного робочого дня від дати отримання повідомлення кредитора про невиконання позичальником зобов"язання, забезпеченого порукою, виконати відповідне зобов"язання, шляхом перерахування на рахунки кредитора суми невиконаного позичальником зобов"язання. При цьому відповідно до п. 3.3.1 кредитор зобов"язаний протягом семи робочих днів від дати невиконання позичальником зобов"язань, забезпечених порукою, повідомити про це поручителя з наданням інформації щодо обсягів виконаного позичальником зобов"язання та невиконаного зобов"язання. Згідно із ч. 2 ст. 54, ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов"язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частинами позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до вимог ст. 553 ЦК України за Договором поруки Поручитель поручається перед Кредитором Боржника за виконання ним свого обов"язку. Поручитель відповідає перед Кредитором за порушення зобов"язань Боржником. Згідно із ст. 554 ЦК України Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, встановлених договором поруки. Частиною 1 статті 598 ЦК України визначено, що зобов"язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема: на вимогу однієї із сторін у випадках, встановлених договором або законом (ч. 2 ст. 598 ЦК України); виконанням (ст. 599 ЦК України); переданням відступного (ст. 600 ЦК України); зарахуванням (ст. 601 ЦК України); за домовленістю сторін (ст. 604 ЦК України); прощенням боргу (ст. 605 ЦК України); поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606 ЦК України); неможливістю виконання (ст. 607 ЦК України); смертю фізичної особи (ст. 608 ЦК України); ліквідацією юридичної особи (ст. 609 ЦК України). Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов"язання не пред"явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов"язання не встановлений або встановлений моментом пред"явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред"явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30.03.2012 року пред"явлення вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред"явлення до нього позову. При цьому в разі пред"явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов"язання. 07.04.2010 року Банком на адресу відповідачів 2 і 3 було направлено досудові вимоги про дострокову сплату заборгованості за кредитним договором. Як зазначено у досудовій вимоги, Банк вимагав від позичальника негайно повернути заборгованість по кредиту та відсотках у розмірі 133591, 62 швейцарських франків та 9039, 04 грн. Отже, Банком було змінено дату повернення кредиту на дату 07.05.2010 року (через тридцять днів з дня направлення вимоги), що свідчить також про те, що фактично відбулася заміна зобов"язань позичальника зі сплати строкових платежів на одне зобов"язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов"язань в цілому. Як вбачається з письмових матеріалів справи, Банк звернувся до відповідачів із даним позовом лише у липні 2016 року. Отже, порука [PERSON] та [PERSON] припинилася з 07.11.2010 року, після спливу шестимісячного строк з дня настання строку виконання основного зобов"язання - з 07.05.2010 року. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України у справі № 6-990цс15 від 27.01.2016 року. Враховуючи викладене вище та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Банку у частині стягнення боргу з відповідачів 2 і 3 такою не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позовів, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ПАТ "Укрсоцбанк" задоволенню не підлягають. При цьому судом такою повністю задовольняються зустрічні позовні вимоги [PERSON] та [PERSON], оскільки вони є підставними та обґрунтованими. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача за зустрічними позовами ПАТ "Укрсоцбанк" на користь позивачів [PERSON] та [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 551, 20 грн. на користь кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved