Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

позивач звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що вони з [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстровано 14 квітня 1973 р. Будинком укладення шлюбів м.Мінська. Від даного шлюбу сторони мають повнолітніх дітей. Починаючи з 2009 року стосунки мід сторонами поступово почали погіршуватись. Сімейне життя з відповідачем не склалось через різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння та несумісність характерів. З 2010 року сторни не підтримують шлюбні стосунки. Незважаючи на спільне проживання, з літа 2013 року сторони мають окремий бюджет та не ведуть спільне господарство. Шлюб існує формально. В ході розгляду справи позивач підтримав позовні вимоги про розірвання шлюбу в повному обсязі і просив суд шлюб між сторонами розірвати, оскільки збереження шлюбу та подальше спільне життя з відповідачем неможливе, і суперечитиме інтересам позивача. [PERSON] зазначив, що питання щодо розірвання шлюбу між ним та відповідачем виникало неодноразово. Відповідач має до нього претензії щодо розподілу майна, однак це питання повинно розглядатись в іншому порядку і не має відношення до розірвання шлюбу. Відповідач повторно не з'явилася в судове засідання, будь-яких доказів на підтвердження поважності причин неявки суду не надала, внаслідок чого суд, за згодою позивача, вважає за можливе слухати справу за її відсутності, на підставі ст.169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні достовірно встановлено, що 14 квітня 1973 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований Будинком укладення шлюбів м.Мінська, про що складено актовий запис № 875. Від даного шлюбу у подружжя є повнолітні діти. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що з 2010 сторони не підтримують шлюбних стосунків. З літа 2013 року сторони мають окремий бюджет та не ведуть спільне господарство. Кожен живе власними інтересами. Шлюб існує формально. Подальше існування сім"ї є неможливим, оскільки позивач категорично заперечує зазначені обставини, посилаючись на відсутність взаєморозуміння, бажання для продовження подружнього життя і формальне існування шлюбу. Відповідно до ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допукається. Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України сім"ю складають особи, які спільно проживають, пов"язані спільним побутом, мають взаємні права та обов"язки. Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги, оскільки подальше існування сім"ї є неможливим в зв"язку з категоричною відмовою позивача на відновлення шлюбних стосунків, втратою почуттів та відсутністю взаєморозуміння. Сім"я існує формально, а отже шлюб може бути розірваний.

Outcome: approved