Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

21 квітня 2020 року позивач пред`явив через суд цей позов на предмет повернення позики в сумі боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та виплати процентів за користування нею з листопада 2015 року з підстав часткової сплати відповідачем свого боргу з простроченням виконання зобов`язання, строк якого погоджувався сторонами на два місяці, що відповідно до умов договору забезпечений пенею в розмірі 0,5 % за кожен день прострочення, а так само на предмет покладення цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання з нарахуванням згідно ст.\~625 ЦК України трьох процентів річних від простроченої суми, у зв`язку з чим з урахуванням наступних уточнень просив разом стягнути 43\~921\~563 гривні 17 коп. В обґрунтування підстав позову навів аргументи про укладення 30.10.2015 нотаріально посвідченого договору, на умовах якого, власне, позивач погодився позичити відповідачу в гривнях суму, еквівалентну 210\~000 доларів США, на потреби внесків у господарську діяльність, після чого відповідач впродовж 2016-2017 рр. повернула лише 200\~000 гривень, які за досягнутою домовленістю позивач, ідучи на поступки відповідачу, зарахував на погашення основної суми боргу. Відповідач у поданому відзиві в повному обсязі позов не визнала, категорично заперечивши безгрошовістю (безвалютністю) договору позики згідно ст. 1051 ЦК України та будь-які виплати нею коштів позивачу, стверджуючи про сплив і спеціальної, і загальної позовної давності, а, окрім того, посилалася на значне перевищення пенею розміру збитків і подвійне притягнення її до цивільної відповідальності всупереч ст. 61 Конституції України. З відкриттям загального позовного провадження за ухвалою суду від 12.05.2020 з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності у підготовчому засіданні проведена її підготовка, яка зупинялася 27.07.2020 на час проведення судової експертизи з відновленням провадження 13.10.2020 і завершена 17.11.2020. 19.05.2020 ухвалою суду, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.07.2020, вжиті заходи забезпечення позову, у скасуванні яких відмовлено ухвалою суду від 11.06.2020, яка Дніпровським апеляційним судом залишена без змін 16.09.2020. 09.06.2020 визначений склад учасників справи з відмовою за ухвалою суду у залученні третіх осіб. 27.07.2020 за клопотанням відповідача ухвалою суду призначена судово-технічна експертиза давності видачі [PERSON] розписок про підтвердження прийняття виконання частинами, проведення якої доручено судовим експертам Дніпропетровського НДІСЕ, що повідомив про неможливість надання висновку за відсутності дозволу суду на використання руйнуючих методів дослідження, з приводу чого постановлена ухвала від 26.10.2020. 30.10.2020 за клопотанням відповідача суд витребував у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В. В. копії договору позики грошей від 30.10.2015 і пов`язаних з його посвідченням документів, забезпечивши ці докази після апеляційного перегляду 07.10.2020 ухвали від 25.06.2020 про повернення заяви про це. 17.11.2020 відповідачу відмовлено у забезпеченні доказів способом проведення експертизи. 21.12.2020 в судовому засіданні оглянуті оригінали розписок [PERSON] . За клопотаннями відповідача та її представника відкладався розгляд у підготовчому засіданні 09.06.2020, 20.07.2020, 26.10.2020, 30.10.2020, 05.11.2020 та в першому судовому засіданні 30.11.2020 і 04.12.2020, після чого без відповідача і її представника розпочатий судовий розгляд по суті 07.12.2020 через неповажні причини їх неявки з оголошенням перерви до 21.12.2020 для повторного виклику свідків, про привід яких питання не порушувалося. Представник позивача в судовому засіданні з наведених у позовній заяві підстав наполягав на задоволенні позову у повному обсязі з урахуванням уточненого розрахунку суми боргу, також ініціюючи застосувати до відповідача санкцію ч. 10 ст. 265 ЦПК України для забезпечення ефективного виконання цього рішення. Заперечував проти можливості оспорювати договір показаннями свідків, через що не вважав їх неявку перешкодою для завершення судового розгляду. В судовому засіданні відповідач і її представник позов не визнали, наполягаючи на відмові у задоволенні вимог повністю з підстав, наведених у відзиві, звертаючи увагу на приєднані докази відсутності у позивача законних джерел доходів, необхідних для передачі коштів в позику. Додатково представник відповідача стверджувала про необхідність підтвердження позивачем прийняття часткового виконання нотаріально посвідченими розписками, а також про відсутність клопотань про відновлення позовної давності. Суд, вислухавши усні пояснення учасників справи, дослідивши зібрані докази, дійшов висновку про часткове задоволенням позову в межах заявлених вимог за ст. 13 ЦПК України, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. 30 жовтня 2015 року у м. Дніпрі з відома та згоди своєї дружини [PERSON] , позивач, передав у власність [PERSON] , відповідачу, під її власноручну розписку 4\~835\~080 гривень на умовах укладеного з нею відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В. В. з вчиненням запису в реєстрі за № 2498 (т. 2 а.с. 39-40, 42). За умовами цього договору, що обов`язкові для його сторін згідно з ст. 629 ЦК України, відповідач з підтвердженням одержання до підписання договору грошей у всій сумі, взяла на себе зобов`язання позичальника повернути цю позику строком до 29 грудня 2015 року з можливістю виконання частинами за окремою домовленістю сторін, що мала виконати згідно із ст.\~526\~ЦК України. Своєчасність виконання зобов`язання за умовами пункту 8 цього договору забезпечений пенею в розмірі 0,5 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. [PERSON] сплатила 50\~000 гривень 22 квітня 2016 року і по 75\~000 гривень 04 листопада 2016 року та 16 травня 2017 року, які за досягнутою домовленістю [PERSON] зарахував на погашення сплати основної суми боргу, про що видав відповідні розписки (т. 2 а.с. 105-107). Суд на основі встановлених вище обставин, які знайшли своє безсумнівне пряме підтвердження в поясненнях представника позивача, тісно пов`язаних з наданими приватним нотаріусом копіями договору і боргової розписки, в їх сукупності з розписками позикодавця про прийняття виконання частинами, згідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України дійшов стійкого внутрішнього переконання відповідно до ст.\~545 ЦК України в істинності грошового боргу відповідача, яка порушила умову про строк виконання з частковим поверненням визначеної договором грошової суми, чим обґрунтовується це рішення згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України на балансі ймовірностей за практикою його тлумачення в § 43 рішення Європейського Суду з прав людини від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» (скарга №\~22750/02). Зокрема, відповідач не заперечувала справжності свого підпису у борговій розписці та в договорі про позику грошей, що зберігаються у справах приватного нотаріуса. На відповідність справжньої волі відповідача її волевиявленню непрямо вказує зроблена нотаріусу заява відповідача про її сімейний стан на момент укладення реального договору позики (т. 2 а.с. 41). Повідомлена суду податкова інформація (т. 2 а.с. 30-31) категорично виключає укладення договору у зв`язку з підприємницькою діяльністю, яку позивач не здійснює, що має істотне значення для висновку про оплатність договору, проте не виключає наявність у позивача заощаджень і можливість їх накопичення з інших джерел, законність яких презюмується відповідно до ст. 12 ЦК України, а судження відповідача про протилежне має характер припущення, яке за ч. 6 ст. 81 ЦПК України не допускається. На противагу цим припущенням та податковій інформації у письмовій заяві про намір вступити у справу (т. 1 а.с.\~105) [PERSON] непрямо вказав на ділові стосунки відповідача і позивача до 2018 року з приводу інвестування в діяльність центрального авторинку на Курсантській вулиці, 22, та продовольчого ринку на [ADDRESS] у зв`язку з внесками до статутного капіталу ПП «Восток-2», хоч би яку б суб`єктивну оцінку їх діям, як злочинного посягання проти себе, він не надавав би. Тим самим, сумніви у платоспроможності позивача спростовані, а неможливість позивача надати фінансову допомогу відповідачу з розумним ступенем достовірності не доказана. При цьому відповідач з грудня 2014 року судилася з [PERSON] за спадщину у складі нерухомого майна та вказаних корпоративних прав, спір про що остаточно вирішений за ухвалою суду касаційної інстанції у червні 2017 року, що не могло не викликати відомі труднощі в управлінні спадщиною, чим опосередковано (непрямо) підтверджується правдивість пояснень позивача у позовній заяві, даючи розумне пояснення прогресом у цій судовій тяжбі датам розписок позивача про підтвердження прийняття виконання частинами. Безгрошовість цієї позики згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України не може ґрунтуватися на свідченнях свідків,\~яких відповідно до ст. 1051 ЦК України допускається допитувати про вплив на укладення договору обману, насильства чи тяжкої обставини, але відповідач з перелічених підстав так зустрічний позов і не пред`явила, хоч суд за її клопотанням надавав для цього час у підготовчому засіданні, а так само всупереч ч. 2 ст. 91 ЦПК України представник відповідача у своїх заявах про виклик свідків на жодну з обставин для підтвердження перелічених підстав оспорювання безгрошовості позики не посилалася (т. 2 а.с. 19-20). До того ж, серед викликаних свідків приватний нотаріус згідно п.п. 2, 5 ч. 1 ст.\~70 ЦПК України не підлягає допиту про обставини посвідчення договору позики відповідно до ч. 11 ст. 8 Закону України «Про нотаріат» в силу обов`язку зберігати нотаріальну таємницю, від якого позивач такого нотаріуса не звільнив, тоді як приєднані до справи в копії обвинувальний акт і позовна заява потерпілого [PERSON] (т. 1 а.с. 106-122) викривають останнього у певному впливі на обстоювану відповідачем позицію захисту і в цій справі, а також в очевидному конфлікті інтересів, пов`язаному з прагненням перерозподілу спадщини, на яку може бути звернуте стягнення в рахунок погашення боргу за оспорюваною позикою. Суд з наведених мотивів відхиляє заперечення відповідача про безгрошовість договору позики за відсутності достатніх допустимих доказів на її підтвердження, внаслідок чого безспірно встановлено виникнення у відповідача зобов`язання позики на умовах укладеного з позивачем договору. Складення боргової розписки по одному примірнику для позикодавця та приватного нотаріуса виправдане правилами підтвердження моменту укладення реального договору та виконання зобов`язання з нього відповідно до ст.ст. 545, 1047 ЦК України, а тому аргументи відповідача про обумовлення в силу цієї обставини обов`язкової нотаріальної форми розписок кредитора про одержання виконання частинами в такому разі явно неприйнятні з огляду на буквальне тлумачення правил статті 545 ЦК України. Водночас, враховуючи правила прийняття виконання зобов`язання частинами з видачею кредитором розписки боржнику відповідно до ст. 545 ЦК України, надані позивачем примірники розписок, в яких він визнає одержання виконання частинами, встановили баланс ймовірностей, який за висновками про докази переривання давності, викладеними Верховним Судом 23.05.2018 у постанові Касаційного цивільного суду № 61-6927св18, має переконувати суд у визнанні відповідачем свого боргу, яке в межах давності скоріше мало місце у вчинених боржником діях, аніж не відбулося. Беручи до уваги істотне значення таких розписок для розв`язання цього спору, тоді як висновок експерта згідно ст. 106 ЦПК України не замінює сам доказ, який був об`єктом експертизи і повністю або частково знищений чи зазнав змін своїх властивості, та не звільняє від обов`язку доказування, суд не знаходить підстав застосувати наслідки ухилення від участі в експертизі, яким відповідно до статті 109 цього Кодексу не визнає за можливе тлумачити відмову позивача дати згоду на руйнівні методи експертного дослідження таких розписок без підтвердженої експертами можливості проведення додаткової або повторної експертиз. В оцінці змісту поданих суду розписок суд звертає увагу на можливість прийняття виконання частинами за умовами договору лише за наявності окремо досягнутої домовленості з кредитором, коли суми одержаних за цими розписками платежів вочевидь не достатні для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі, внаслідок чого погашення вимог кредитора сплатою частини основної суми боргу можливе лише в разі обопільної згоди із зміною черговості погашення, передбаченої в ст.\~534 ЦК України. Тобто, такими розписками з одного боку підтверджене одержання часткової виплати боргу та зміна кредитором умов виконання договору, з якої слідує звернення боржника про таку зміну напередодні з визнанням ним наявності свого боргу, що складається з різних підстав і вимог, а з іншого боку активні дії самого кредитора в його прагненні здійснити своє право вимоги до зобов`язаної особи, чого він не в змозі був зробити до того, як би цього не бажав, що набуває істотного значення в оцінці будь-яких наступних дій боржника, які дають можливість судити про визнання себе зобов`язаним перед кредитором. Розв`язуючи у цій справі спір, суд бере до уваги процесуальну поведінку сторін, з огляду на що відзначає невиправдане потребами збирання доказів затягування відповідачем розгляду справи, яке набуло якості способу подальшого ухилення від цивільних обов`язків перед кредитором, так само як і використання наданих процесуальних законом засобів захисту не для представлення суду своєї версії фактичних обставин, належних до предмету доказування, і не для обстоювання її переконливості, а для перекладання ініціативи доказування на протилежну сторону з перенесенням на останню ризику несприятливих наслідків неподання доказів зворотного. Так, позивач, принаймні, надав докази, що можуть бути покладені в основу встановлення фактів у відсутність доказів на користь протилежного. Натомість відповідач скористалася тільки застереженням ч. 4 ст. 81 ЦПК України для створення можливості простим запереченням відомих подій наполягати на визнанні судом відсутності таких подій, і таким же чином перед експертами поставлені питання, для роз`яснення яких була передбачуваною необхідність обговорення застосування руйнівних методів дослідження. За таких умов, виходячи з презумпції добросовісності позивача у здійсненні своїх цивільних прав згідно ст. 12 ЦК України, яка жодним вагомим доказом у цій справі не спростована і під сумнів не поставлена, обстоювана відповідачем версія про, такий собі, "гамбіт" з вимогами кредитора мало імовірна, будучи заснованою виключно на припущеннях без будь-якого фактичного підґрунтя,через що більш вірогідні засвідченні розписками дії відповідача, в яких полягає визнання нею свого боргу в межах позовної давності залежно від активних дій позивача, які тому передували. Відповідно, досліджені в судовому засіданні добуті фактичні дані згідно\~ст.ст. 10, 80, 89 ЦПК України за внутрішнім переконанням суд визнав достатніми для своїх висновків за ст. 612 ЦК України про прострочення відповідачем виконання взятих перед позивачем зобов`язань повернення позики в порушення ст.ст. 530, 1049 цього Кодексу з 30.12.2015, після чого перебіг позовної давності не однократно переривався згідно ст. 264 ЦК України визнанням нею свого боргу, почавшись для основної вимоги і додаткових вимог (виплати процентів, стягнення неустойки) вкотре заново з 17.05.2017, будучи знову перерваним в момент пред`явлення у цій справі позову. Боржник відповідно до ст.ст. 617, 625 ЦК України не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання внаслідок відсутності у нього необхідних коштів чи недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, що не вважається випадком, який звільняє від відповідальності за порушення зобов`язання. Позивач вправі\~вимагати сплати\~непогашеного залишку\~позики згідно\~ст.\~1050\~ЦК України\~в сумі\~боргу з\~урахуванням офіційно\~встановленого індексу\~інфляції за\~весь час\~прострочення,\~що розраховується\~Держкомстатом,\~визначаючи за\~висновками постанови\~Верховного Суду\~України від\~01.03.2017\~за №\~6-284цс17\~рівень знецінення\~національної грошової\~одиниці України,\~тобто купівельної\~спроможності гривні,\~з огляду\~на що\~цивільна відповідальність\~за прострочення\~платежу спрямована\~на еквівалентне\~відновлення грошового\~виразу обов`язку\~боржника у\~зобов`язанні відповідно\~до ст.ст.\~14,\~509,\~524\~ЦК України\~через втрати\~від знецінення\~національної валюти\~внаслідок інфляції.\~В такому\~випадку йдеться\~не про\~зміну меж\~виконання цивільного\~обов`язку чи\~виникнення додаткових\~обов`язків боржника,\~як при\~відшкодуванні збитків,\~а має\~місце перенесення\~актом цивільного\~законодавства за\~фактом порушення\~зобов`язання з\~кредитора на\~боржника ризику\~зменшення купівельної\~спроможності грошової\~одиниці,\~обраної ними\~для своїх\~розрахунків,\~внаслідок чого\~сплата суми\~боргу з\~урахуванням індексу\~інфляції передбачає\~проведення розрахунку\~пропорційного збільшення\~суми боргу\~відносно зміни\~індексу цін,\~що входить\~до складу\~грошового зобов`язання,\~а не\~закріплює права\~самостійної вимоги\~відшкодування втрат\~від знецінення\~валюти зобов`язання\~окремо від\~основного боргу. \~ А саме, для розрахунку проіндексованої суми боргу 4\~635\~080 гривень на час ухвалення цього рішення застосовується кумулятивний індекс інфляції, виходячи з її річних показників 112,4\~%, 113,7\~%, 109,8 % і 104,1 % за 2016-2019 рр. та помісячно у 2020 році в січні 100,2 %, лютому 99,7 %, березні-квітні 100,8 %, травні 100,3 %, червні 100,2 %, липні 99,4 %, серпні 99,8 %, вересні 100,5 %, жовтні 101 % і в листопаді 101,3 %. Підсумкове значення індексу інфляції визначається шляхом добутку в абсолютних дробових числах, для чого відносні числа індексу інфляції діляться на 100 %, з розрахунку показника на початок 2020 року 1,124*1,137*1,098*1,041, який дорівнює 1,460763, помноженого на показники у наступних періодах (1,002*0,997*1,008*1,008*1,003*1,002*0,994*0,998*1,005*1,01*1,013), що складає 1,52065 чи 152,065 %. Звідси за розрахунком добутку простроченого основного боргу 4\~635\~080 гривень та підсумкового значення індексу інфляції маємо 7\~048\~334\~гривень 40\~коп. боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Укладений між фізичними особами договір позики, який не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією з його сторін, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1048 ЦК України вважається безпроцентним на суму, яка не перевищує 850 гривень, інакше за відсутності в договорі прямих застережень про інше позикодавець згідно частині першій зазначеної статті вправі одержувати від позичальника \~щомісяця до дня повернення позики проценти від суми позики в розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Нацбанку України. Відповідач у з`ясованих обставинах успадкувала корпоративні права участі в управлінні господарськими організаціями та заснувала одну з них влітку 2016 року і з будь-якими витратами на здійснення нею безпосередньо наприкінці 2015 року комерційної діяльності в статусі фізичної особи-підприємця відповідно до ст. 50 ЦК України не пов`язувала залучення цієї позики ані в своїх поясненнях, ані в поданих суду доказах. З огляду на це договір позики за обставин справи може визнаватися безпроцентним не з мовчазної згоди, а виключно в разі досягнення його сторонами згідно ст. 638 ЦК України у належній письмовій формі обопільної згоди про цю умову. В свою чергу, посвідчений нотаріусом договір не містить застережень про безпроцентність цієї позики, але вказує на передачу визначеної в ньому грошової суми моментом ще до підписання договору, а розписка із застереженням про безпроцентну позику видана відповідачем з прямим посиланням на запис в реєстрі нотаріальних дій про посвідчення вже підписаного договору, у формі якого вже узгоджені всі істотні умови позики, тобто після одержання повного і безумовного акцепту оферти, коли відкликання відповіді чи відмова з новою зустрічною офертою відповідно до ст.ст. 642 ч. 3, 646 ЦК України, по своїй суті, вже неможливі і не допускаються. Суд, з`ясовуючи за усталеною судовою практикою справжню правову природу укладеного договору за висновками Верховного Суду України в постанові № 6-2789цс16 від 18.01.2017 залежно від результатів оцінки всіх наявних доказів, безпосередньо дослідивши боргову розписку в сукупності з договором позики, дійшов переконання у відсутності пропозиції визнання істотною умовою позики її безпроцентність, як до передачі позикодавцем грошей, так і в момент їх передачі перед підписанням посвідченого нотаріусом договору, через що немає фактичних підстав допускати навіть мовчазну згоду на прийняття в той же час такої пропозиції, внаслідок чого відібраною нотаріусом у відповідача розпискою на виконання ч. 2 ст. 1047 ЦК України посвідчений суто факт передання позикодавцем визначеної письмовим договором грошової суми, з моменту передання якої за ч. 2 ст. 640 цього Кодексу цей реальний договір позики визнається укладеним згідно ст. 1046 ЦК України, і підтверджувати укладення договору на умовах безпроцентної позики ця боргова розписка без відповідного застереження в самому договорі про таке не може. Спосіб повернення позики згідно ч. 3 ст. 1049 ЦК України \~імперативно визначає строк виплати процентів, встановлений за загальним правилом у ч. 1 ст. 1048 цього Кодексу, днем повернення позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або днем зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок, на підставі чого таке нарахування допускається до часу розв`язання цього спору, переслідуючи на меті компенсувати такого роду процентами річних згідно ст. 536 ЦК України будь-яку упущену вигоду від відсутності у слабкої сторони договору відповідних грошових коштів, передавши принесені за звичайних обставин їх залучення та розміщення доходи, орієнтиром яких для суб`єктів грошово-кредитного ринку, очевидно, слугує облікова ставка Нацбанку. Саме тому розмір відсоткової ставки річних процентів, за відсутності в договорі позики грошей від 30.10.2015 умов про інше, приймається за замовчуванням на рівні облікової ставки Нацбанку України з обчисленням процентів згідно диспозиції ч. 1 ст. 1048 ЦК України за весь час фактичного користування позикою до дня її повернення, чому найбільше на засадах цивільного законодавства відповідає метод розрахунку «англійської практики» точних процентів "факт/365" з огляду на фактичну кількість днів у місяці та у році, виключаючи для цих відносин «германську практику» звичайних процентів з приблизною кількістю днів користування за методом "30/360", що занижує доходи слабкої сторони кредитора в договорі і використовується для міжбанківських проміжних розрахунків, тоді як метод "факт/360" «французької практики» звичайних комерційних процентів належить до банківських правил кредитування відповідно до ст. 10561 ЦК України. З наведених міркувань суд дійшов переконання, що правовідносини з реальної позики у цій справі не подібні тим, про зміст яких Верховний Суд виклав 28 березня 2018 року в § 91 постанови Великої Палати № 14-10цс18 свої висновки про строк існування права нараховувати передбачені консенсуальним договором проценти у цивільних відносинах кредиту, субсидіарне застосування до яких правил § 1 глави 71 ЦК України не може тлумачитися подібним обчисленням процентів за позикою і за кредитом. Тобто, з урахуванням переривання перебігу позовної давності, на користь позивача\~згідно ст.ст. 536, 1048, 1049 ЦК України відповідач зобов`язана сплатити за користування позикою проценти пропорційно часу і сумі активу в розмірі 3\~595\~931 гривень 35\~коп. з розрахунку добутку суми непогашеної позики, кількості днів користування на час дії облікової ставки НБУ та облікової ставки у перерахунку на один день користування коштами за формулою [проценти] = [Сума позики] ? [облікова ставка НБУ (%)] / 100% / 365 днів ? [Кількість днів], де: термін початкутермін закінчення:кількість днів користуваннясума боргу: (грн.)облікова ставка НБУ (%):проценти: (грн.) 30.10.201521.04.2016174483508022510001,59 22.04.201626.05.20163547850801987180.22 27.05.201623.06.2016281866073.43 24.06.201628.07.20163516.575709.14 29.07.201615.09.20164915.599568.99 16.09.201627.10.20164247850801582591.79 28.10.201603.11.201671412847.61 разом:196 423971.18 04.11.201613.04.2017161471008014290863,57 14.04.201715.05.2017321353682.01 разом:193 344545.58 16.05.201725.05.20171046350801316508.5 26.05.201726.10.201715412.5244452.85 27.10.201714.12.20174913.584002.89 15.12.201725.01.20184214.577335.99 26.01.201801.03.2018351671113.56 02.03.201812.07.201813317287120.98 13.07.201806.09.20185617.5124448.72 07.09.201825.04.201923118528018.15 26.04.201918.07.20198417.5186673.08 19.07.201905.09.20194917105781.41 06.09.201924.10.20194916.5102670.2 25.10.201912.12.20194915.596447.76 13.12.201930.01.20204913.584002.89 31.01.202012.03.2020421158668.68 13.03.202023.04.2020421053335.17 24.04.202011.06.202049849779.49 12.06.202021.12.20201936147052,68 разом:1316 2317413 Разом з тим, стягнення пені відповідно до ст. 550 ЦК України за усталеною судовою практикою застосування ч. 2 ст.\~258 і ст.\~266 ЦК України за висновками Верховного Суду України в постанові від 08.06.2016 за № 6-3006цс15 обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням позивача до суду, починаючись з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою на підставі договору позики грошей від 30.10.2015, внаслідок чого відповідач, беручи до уваги правила ст. 254 ЦК України, має сплатити у формі пені неустойку за час прострочення з поверненням позики на 612 календарних дні з суботи 20.04.2019 до дня ухвалення цього рішення 21.12.2020 в розмірі 14\~183\~344 гривень 80 коп. з розрахунку на добуток основного боргу, відсоткової ставки пені та кількості днів прострочення, що дорівнює 4\~635\~080*0,5%/100%*612. Таким чином, в межах заявлених вимог в розмірі 43\~921\~563 гривні 17 коп., оскільки іншого не доведено, права позивача на сплату непогашеного залишку позики згідно ст. 1050 ЦК України з оплатою процентів за користування нею з 30.10.2015 у визначеному розмірі відповідно до ст. 1048 цього Кодексу підлягають захисту з присудженням з відповідача на підставі ст. 611 ЦК України основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення на суму 7\~048\~334 гривень 40 коп. з процентами за фактичний час користування позикою по день ухвалення цього рішення в розмірі 3\~595\~931 гривень 35 коп., що разом складають 10\~644\~265 гривень 75 коп., у зв`язку з чим перевищення суми основного зобов`язання визначеною сумою пені на одну п`яту частину суд за відсутності інших обставин, які мають істотне значення, і з огляду на тривале ухилення відповідача від його виконання не вважає за можливе визнати значним в цілях застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України, присуджуючи на користь позивача також передбачену договором пеню в межах строків давності в повному обсязі. Крім того, з відповідача належить стягнути відповідно до ст. 625 ЦК України три проценти річних за час прострочення основного грошового боргу пропорційно його погашенню за методом "факт/факт" в розмірі 697\~692 гривень 21 коп. з розрахунку на суму (45182,43 + 76875,06 + 74654.71\~+ 500980,01), виходячи з добутку з`ясованої вище кількості днів прострочення виконання з 30.12.2015 та денної відсоткової ставки від суми боргу, що дорівнює ((4835080*0,03/365*2) + (4835080*0,03/366*112)) + (4785080*0,03/366*196) + ((4710080*0,03/366*58) + (4710080*0,03/365*135)) + ((4635080*0,03/365*960) + (4635080*0,03/366*356)). Заходи цивільної відповідальності за порушення\~грошового зобов`язання в судовій практиці застосування ст. 625 ЦК України за висновками Верховного Суду України в постанові від 17.10.2011 за № 6-42цс11 до штрафних санкцій\~і законної неустойки не відносяться, маючи за своєю правовою природою компенсаційний характер отримання в якості трьох процентів річних розумної плати боржника за користування утримуваними останнім грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, який своєчасно не одержав свої гроші, потерпаючи від неминучих фінансових втрат. Виступаючи способом захисту, проценти за ст. 625 ЦК України вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, мета якої полягає у позбавленні порушника зобов`язання безпідставного збагачення неправомірно здобутими доходами від користування чужими коштами, з огляду на що три проценти річних та пеня з природою акцесорного зобов`язання належать до різних правових наслідків порушення зобов`язання і притягнення двічі до цивільної відповідальності не складають, а виплата процентів в якості принесеного позикою доходу за висновками Верховного Суду України в постанові № 6-1412цс16 від 07.09.2016 не виключає застосування ст. 625 ЦК України на випадок порушення строку повернення такої позики. Суд,

Outcome: partial