Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики з урахуванням фінансових санкцій за наслідками невиконання зобов»язання. Посилаючись на те, що 10 лютого 2017 року між ним та [PERSON] укладений договір позики грошових коштів між фізичними особами, відповідно до умов якого він передав [PERSON]кошти в сумі 37 500 грн. 00 коп., що еквівалентно до іноземної валюти - долара США за офіційним курсом валют Національного банку України станом на день передачі коштів (27 грн. 025 коп. за 1 долар США), становить 1 387 доларів 00 центів США в якості позики з відсотковою ставкою 20% річних (п. 7 Договору) на строк до 15 лютого 2017 року. Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується вказаним договором та розпискою, в якій відповідач вказав про отримання та обов"язок повернення коштів в сумі та в строк, визначених умовами договору. Проте, в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов"язання не виконав. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], діюча на підставі довіреності від 17 липня 2017 року (а.с. 21), позовні вимоги підтримала з тих же підстав в редакції вимог від 25 липня 2017 року (а.с.16-20), посилаючись на вимоги закону про належне виконання боргових зобов»язань, й просила їх задовольнити: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 37 500 грн. 00 коп. - грошових коштів за позикою, 3 287 грн. 67 коп. - 20% річних, 2 540 грн. 06 коп. - встановленого індексу інфляції, нарахованих на суму боргу. Представник відповідача [PERSON], діючий на підставі довіреності від 05 вересня 2017 року (а.с.27), в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, вважаючи вказаний договір укладеним відповідачкою під впливом обману, при цьому до суду із позовом про визнання договору недійсним не звертався. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у договірних/зобов»язальних відносинах. Так, 10 лютого 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики грошових коштів між фізичними особами, відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON]кошти в сумі 37 500 грн. 00 коп., що еквівалентно до іноземної валюти - долара США за офіційним курсом валют Національного банку України станом на день передачі коштів (27 грн. 025 коп. за 1 долар США), становить 1 387 доларів 00 центів США в якості позики з відсотковою ставкою 20% річних (п. 7 Договору) на строк до 15 лютого 2017 року (а.с. 6, 7). Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується вказаним договором та розпискою, в якій відповідач вказав про отримання та обов"язок повернення коштів в сумі та в строк, визначених умовами договору (а.с.6, 7). Проте, в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов"язання не виконав. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України (ч.1 ст. 3607 ЦПК України). Таким чином між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами якого позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов»язався повернути отримані кошти готівкою у строк, визначений умовами договору, й у визначений спосіб, що підтверджується умовами вказаного договору, засвідченим розпискою (а.с. 6, 7). Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором позики, відповідно до статті 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, ст. 1046 ЦК України чітко передбачені істотні умови договору позики: він є публічним, іменним, двостороннім, реальним, платним. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менша як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми, що не суперечить даним правовідносинам. Позивач згідно даних зобов»язальних правовідносин належним чином виконав умови договору позики - передав відповідачу зазначену суму, а відповідач зобов»язання не виконав, отримані у борг кошти у визначений термін не повернув. З урахуванням вказаних фактів як кожен окремо, так і в сукупності, суд вважає доведеним факт отримання відповідачем в борг від позивача коштів у сумі 37 500 грн. 00 коп., що еквівалентно до іноземної валюти - долара США за офіційним курсом валют Національного банку України станом на день передачі коштів (27 грн. 025 коп. за 1 долар США), становить 1 387 доларів 00 центів США, в якості позики, що підтверджується договором про зобов»язання відповідача повернути грошові кошти в строк та на умовах, визначених його умовами (а.с. 6, 7). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст. 1046 ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Позивач просить стягнути з відповідача на його користь 37 500 грн. 00 коп. - грошових коштів за позикою, 3 287 грн. 67 коп. - 20% річних (п.7 Договору), 2 540 грн. 06 коп. - встановленого індексу інфляції, нарахованих на суму боргу, які підлягають задоволенню із вищенаведених правових підстав (а.с.16-20). Позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Закінчення строку договору, відповідно до ч.4 ст. 631 ЦК України, не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Частино 1 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов»язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких підстав, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 37 500 грн. 00 коп. - грошових коштів за позикою, 3 287 грн. 67 коп. - 20% річних (п. 7 Договору), 2 540 грн. 06 коп. - встановленого індексу інфляції, нарахованих на суму боргу за період з 16 лютого 2017 року по 25 липня 2017 року. Суд, надавши правову оцінку проведеному розрахунку заборгованості, вважає його правильним й проведений згідно чинного законодавства. Судом надана правова оцінка заперечень відповідача проти позову та вважає, що останні не заслуговують на увагу, розцінюються судом як такі, що спрямовані на уникнення від відповідальності, оскільки докази ним на спростування позовних вимог не надані, тому такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами наданими позивачем по справі. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують їх вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частини першої статті 88 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Вирішуючи питання в частині стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 6 000 грн. 00 коп., з урахуванням положень Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов"язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави", Закону України "Про державний бюджет на 2017 рік", ст.ст. 56, 79 ЦПК України, суд вважає, їх необґрунтованими, не заснованими на вимогах закону, що регулюють дані правовідносини, а тому не підлягають задоволенню, оскільки договір про надання правової допомоги укладено з адвокатським бюро «Ліга справедливості» в особі [PERSON] від 17 березня 2017 року (а.с 36), проте участь в судовому засіданні приймала особа, яка не має статусу адвоката - представник за довіреністю [PERSON] (а.с.21), з якою договір, пов"язаний із наданням правової допомоги, не укладався. Так, відповідно до ст. 79 КЦПК України, до витрат пов'язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Правову допомогу, згідно ч.1 ст. 56 ЦПК України, може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Права вказаної особи визначені ч.2 вказаної статті. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між правозахисником й клієнтом та мають бути закріплені в угоді. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов"язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави", граничний розмір витрат, пов"язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення не повинен перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі, виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. За таких обставин вимоги про стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 610, 625, 626, 1046, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved