Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить суд припинити право спільної часткової власності на об'єкт нерухомого майна розташований за адресою [ADDRESS], виділити [PERSON] у приватну власність із спільної часткової власності на домоволодіння [ADDRESS] в натурі частку майна, а саме: житловий будинок літ. «Е-1» (приміщення. № 1-1,1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6), гараж літ «Л», прибудова літ «Е» (прим. І), льох літ. «В», «К», сарай літ. «Б», дворовий водопровід № 2, огорожа № 5, 6, 8, зливна яма № 7, вимощення І, (що розташовані на земельній ділянці, площею 565 кв. м.). В обґрунтування позову позивач зазначив, що йому на праві спільної часткової власності належить 44/100 частки домоволодіння розташованого з адресою [ADDRESS]. Право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, серії та номер: 1-314, виданий 25.06.1985, видавник: Двадцята ХДНК та договору про порядок користування домоволодінням, що знаходиться у спільній частковій власності від 30.05.2008 року, реєстровий № 4116. 11 березня 2013 року рішенням Московського районного суду м. Харкова визнано дійсним договір купівлі-продажу від 20.10.2012 р. року, укладений між [PERSON] та [PERSON] про продаж житлового будинку літ. "М-2", що розташований за адресою: [ADDRESS], що розташований на земельній ділянці площею 0,0277 га. Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок літ. "М-2", що розташований за адресою: [ADDRESS], (на земельній ділянці, площею 0,0277 га), загальною площею 121,1 кв.м., житловою - 58,3 кв.м., що складається з приміщень першого поверху -3-1,3-2,3-3,ІІ, другого поверху - 3-4,3-5,3-6,3-7, №14 - вигрібна яма. Визнано дійсним договір купівлі-продажу від 20.10.2012 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] про продаж житлового будинку літ. "Н-2", що розташований за адресою: [ADDRESS], на земельній ділянці, площею 0,0319 га. Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок лит. "Н-2", (що розташований на земельній ділянці, площею 0,0319га), загальною площею 172,1 кв.м., житловою - 67,2 кв.м., та складається з приміщень підвалу - 4-1-:-4-4, першого поверху - 4-5-:-4-8, другого поверху - 4-9-:-4-15., а також басейн - №16, №15-вигрібна яма, що розташований за [ADDRESS]. У судове засідання позивач та його представник не з'явилися, надали суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи , які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились в судове засідання без поважних причин. Таким чином, суд вважає, що відповідачі не з'явилися в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомили, про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України зі змінами, внесеними Законом України "Про судоустрій та статус суддів " від 07 липня 2010 року № 2453-VI, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд за згодою представника позивача вважає можливим ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного: Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для відновлення порушеного права і припинення дій, які порушують таке право. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). Відповідно до ст. 55 Конституції права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 24 Конституції юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип диспозитивності цивільного судочинства, закріплений в ст. 11 ЦПК України, передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 44/100 частки домоволодіння розташованого з адресою [ADDRESS]. Право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, серії та номер: 1-314, виданий 25.06.1985, видавник: Двадцята ХДНК та договору про порядок користування домоволодінням, що знаходиться у спільній частковій власності від 30.05.2008 року, реєстровий № 4116. 11 березня 2013 року рішенням Московського районного суду м. Харкова визнано дійсним договір купівлі-продажу від 20.10.2012 р. року, укладений між [PERSON] та [PERSON] про продаж житлового будинку літ. "М-2", що розташований за адресою: [ADDRESS], що розташований на земельній ділянці площею 0,0277 га. Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок літ. "М-2", що розташований за адресою: [ADDRESS], (на земельній ділянці, площею 0,0277 га), загальною площею 121,1 кв.м., житловою - 58,3 кв.м., що складається з приміщень першого поверху -3-1,3-2,3-3,ІІ, другого поверху - 3-4,3-5,3-6,3-7, №14 - вигрібна яма. Визнано дійсним договір купівлі-продажу від 20.10.2012 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] про продаж житлового будинку літ. "Н-2", що розташований за адресою: [ADDRESS], на земельній ділянці, площею 0,0319 га.Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок лит. "Н-2", (що розташований на земельній ділянці, площею 0,0319га), загальною площею 172,1 кв.м., житловою - 67,2 кв.м., та складається з приміщень підвалу - 4-1-:-4-4, першого поверху - 4-5-:-4-8, другого поверху - 4-9-:-4-15., а також басейн - №16, №15-вигрібна яма, що розташований за адресою: [ADDRESS] З вказаного рішення суду вбачається припинення права спільної часткової власності на домоволодіння розташоване в [ADDRESS] (при визнанні права власності суд присвоїв літери «А» и «Б», за Позивачами визнано право приватної власності), але у рішенні суду факт припинення права спільної часткової власності не знайшов свого відображення у зв'язку з чим Позивавч звернутись до суду за захистом свого порушеного права. За адресою [ADDRESS] нерухоме мано, яке не належить мені відсутнє. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній частковий власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Частка Позивача є відокремленою, тому її виділ в натурі можливий. При виділенні в натурі частки із спільної часткової власності, право спільної часткової власності припиняється. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved