Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

31.03.2015 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 12 червня 2014 року близько 08 години 50 хв. відповідач керуючи автомобілем "Део Ланос", д.н.з.. [NUMBER], по вул. Сосюри в м. Києві, не дотримався безпечної дистанції, що призвело до зіткнення з автомобілем "Сузукі" д.н.з. [NUMBER], під керуванням [PERSON], внаслідок чого була заподіяна матеріальна шкода транспортним засобам та чим порушив вимоги п. 12.1 "Правил дорожнього руху України", що підтверджується довідкою ДАІ. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 18.07.2014 року у справі №755/17005/14-П Відповідача було визнано винним у скоєнні даного ДТП. Позивачем за заявою потерпілої [PERSON], з якою було укладено договір добровільного страхування, та на підставі наданих документів, було виплачено страхове відшкодування у розмірі 4436,86 грн. Вказану суму позивач просить стягнути з відповідача в порядку регресу, а також відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем судові витрати. До почату судового розгляду представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити. Проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився. Повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи суд визнає належним на підставі положень ст. 74 ЦПК України, враховуючи, що судова кореспонденція, яка направлялась за зареєстрованим місцем проживання відповідача повернулась до суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання". Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.06.2014 року приблизно о 08 год. 50 хв. відповідач, керуючи автомобілем Део Ланос д.н.з. [NUMBER] по вул. Сосюри в м. Києві не дотримався безпечної дистанції, що призвело до зіткнення з автомобілем Сузукі д.н.з. [NUMBER], під керуванням [PERSON], внаслідок чого була заподіяна матеріальна шкода транспортним засобам. Вина відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди підтверджується постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 18.07.2014 року, якою відповідач визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП і на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с. 11). Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність відповідача станом на час настання дорожньо-транспортної пригоди застрахована не була, що підтверджується відомостями №9398748 про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 12-13). При цьому, станом на час настання ДТП між позивачем та [PERSON] був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту (а.с. 15-32). 12.06.2014 року потерпіла [PERSON] звернулась до позивача з заявою про настання події (а.с. 34-37). 13.06.2014 року потерпіла [PERSON] звернулась до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування (а.с. 33). З матеріалів справи слідує, що позивач визнав зазначену дорожньо-транспортну пригоду страховим випадком та сплатив потерпілій страхове відшкодування у розмірі 4436,86 грн., що підтверджується страховим актом від 23.06.2014 року, розрахунком суми страхового відшкодування від 23.06.2014 року та платіжним дорученням №13559 від 24.06.2014 року (а.с. 38-39, 59). Виходячи з вимог ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно частини другої ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За нормою ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо іншій розмір не встановлено законом. Відповідно до ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Аналогічне визначення міститься у ст. 27 Закону України "Про страхування" за змістом якої, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Враховуючи встановлені судом обставини справи, а саме те, що на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована і позивач відшкодував потерпілому завдану відповідачем шкоду, та з огляду на викладені норми чинного законодавства України суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума понесених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved