Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

Публічне Акціонерне товариство "Дельта Банк" звернулось в суд з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на майно, посилаючись на те, що відповідно до укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та гр. [PERSON] кредитного договору №1901/0408/88-047 від 04.04.2008 року останьому були надані грошові кошти в розмірі 50000 доларів США із сплатою 11,9% річних на строк до 04.04.2018року. [PERSON] зобов'язувався погашати кредит та сплачувати відсотки. З метою забезпечення виконання зобов'язання 04.04.2008 року між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки б/н, згідно якого останній надав в іпотеку належне йому майно, а саме: трикімнатну квартиру за адресою м.Тернопіль, вул.Тарнавського, 22/32. Проте, умови кредитного договору №1901/0408/88-047 від 04.04.2008 року порушені, зобов'язання по договору не виконані, в результаті чого станом на 27.07.2016року заборгованість за договором кредиту становить 428987,80грн., з яких: 321001,32 грн. - тіло кредиту; 69536,53 грн. - відсотки; 38449,95грн. - пеня, а тому позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру за адресою м.Тернопіль, вул. Тарнавського, 22/32, визнавши за ПАТ "Дельта Банк" право власності на вказану квартиру. В судове засідання представник позивача не з'явився, подав заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав зазначених у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, заперечень проти позову та доказів про причини відсутності суду не представив, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, тому суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та постановлення заочного рішення, оскільки проти заочного розгляду справи не заперечує позивач. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча про день та час слухання справи був повідомлений належним чином. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини. 04.04.2008 року між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №1901/0408/88-047, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 50000 доларів США із сплатою 11,9% річних на строк до 04.04.2018 року. 25.05.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами (зареєстрований за №1306,1307 від 25 травня 2012року приватним нотаріусом [PERSON]Г.). Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, АТ «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору №1901/0608/71-120 від 20.06.2008року, відповідно до вищевказаного договору про передачу активів та кредитних зобов'язань. Відповідно до представленого статуту ПАТ «Дельта Банк» погодженого Печерською районною державною адміністрацією у м. Києві від 01.10.2009 року відбулась зміна найменування Товариства з обмеженою відповідальністю комерційний банк на публічне акціонерне товариство, яке є правонаступником всіх прав та обовязків Товариства з обмеженою відповідальністю комерційний банк «Дельта». ВАТ «Сведбанк» виконав свої зобовязання згідно з договором та видав [PERSON] кредит в розмірі 50000 доларів США. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконував, про що неодноразово повідомлявся в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань згідно умов кредитного договору. Однак, зобов'язання не виконуються, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом, яка станом на на 27.07.2016року складає 428987,80грн., з яких: 321001,32 грн. - тіло кредиту; 69536,53 грн. - відсотки; 38449,95грн. пеня. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. За нормами ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов"язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з вимогами ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його в строк, встановлений договором. Положенням ст.610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов"язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов"язанння (неналежне виконання). Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК УКраїни якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №1901/0408/88-047 від 04.04.2008року між Публічним Акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON] укладено Іпотечний договір б/н, згідно якого останній надав в іпотеку належне йому майно, а саме: трикімнатну квартиру за адресою м.Тернопіль, вул.Тарнавського, 22/32. Пунктом 12 договору іпотеки встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». «Частиною 2 ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині. Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст.36 ЗУ «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотеко держателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст.39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки щляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачене лише у ст.335 та 276 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.» Даної правової позиції дотримується Верховний суд України при вирішенні аналогічних відносин у провадженні №6-1851цс15від 30 березня 2016 року. Відтак оскільки позивачем обрано спосіб захисту права шляхом його (права власності) визнання, саме як власником майна, хоча банк не є таким в силу приписів закону, а у відносинах виступає виключно як іпотекодержатель, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed