Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до ПАТ КБ "Приватбанк" про розірвання договору, вказавши, що 08.08.2007 року вона та ПАТ КБ «Приватбанк» уклали договір №PLXRRC01460073, згідно якого банк надає Позичальнику строковий кредит у сумі 10 105,70 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості за договором мало здійснюватись щомісяця в період сплати з 18 по 25 число кожного місяця у сумі 589,1 грн. (п'ятсот вісімдесят дев'ять гривень 10 коп.) для погашення заборгованості за кредитом, яка включає в себе заборгованість, відсотки, винагороду, комісію інші витрати. Позивач звертає увагу суду на те, що надані до суду «Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), нею не підписані. Так як підписання договору відбулося ще в 2007 році, то вона заперечує, що саме з цими Умовами і саме в цій редакції відповідач її ознайомив при виникненні відносин між ними. За таких обставин, вона вважає, що ці Умови носять односторонній характер, а тому не можуть бути доказами в розумінні ст. 57-61 ЦПК України, оскільки не містять будь-якого легального та належного підтвердження того факту, що умови та правила саме в цій редакції діяли на момент виникнення спірних правовідносин між позивачем та відповідачем. Позивач зазначає, що «Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) є нікчемними, отже не можуть братися до уваги, а тому при визначенні умов, під які надавався кредит, можна брати лише анкетні дані та заяву на одержання кредиту. Як вказує позивач, з огляду на те, що інші умови та правила не врегульовані вказаною заявою, вона вважає, що при вирішенні справи по суті слід використовувати загальні положення цивільного законодавства. Позивач вказує, що в порушення умов даного договору зобов'язання за вказаним договором нею належним чином не виконувалися, в зв'язку з чим станом на 27 липня 2009 року утворилася заборгованість в сумі 10 477 гривень 27 копійок, в зв'язку з чим відповідач звернувся до суду з позовом про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором в примусовому порядку. Як зазначає позивач, ВДВС Хорольського РУЮ Полтавської області на підставі судового наказу було направлено розпорядження за її місцем роботи, а саме ВАТ «Хорольський механічний завод» про стягнення вищевказаної суми. 19.08.2010 року виконавчий лист за № 2-н 45/09 від 27 липня 2009 року про стягнення з позивача на користь КБ «Приватбанк» боргу на загальну суму 10 573, 41 грн. було повернуто до ВДВС Хорольського РУЮ з відміткою про виконання. Позивач вказує, що згідно ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як зазначає позивач, надання коштів за спірним договором, відповідає всім ознакам споживчого кредиту, а саме: - відповідач є банком; - позивач є споживачем, так як є фізичною особою, яка придбаває продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; - продукція що набувається, тобто кредит, який є предметом договору, відповідає ознакам продукції передбаченим Законом «Про захист прав споживачів», остільки правовідносини, породження яких є метою договору, регулюються Законом «Про захист прав споживачів». Зміст спірного Договору суперечить частині 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ні перед укладенням договору, ні протягом його дії, відповідач не повідомив позивача у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, як того вимагає закон. Позивач прохала розірвати договір №PLXRRC01460073 від 08.08.2007 року, що укладений між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» , з моменту його повного виконання, а саме з 19.08.2010 року. У судовому засіданні 22.09.2014 року представник позивача уточнила свої позовні вимоги та прохала стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь позивача грошову суму коштів у розмірі 2 484,91 (дві тисячі чотириста вісімдесят чотири грн. 91 коп.) грн. та витрати на правову допомогу в сумі 2 000 грн. (дві тисячі грн.). Мотивувалися дані уточнення ти, що незважаючи на фактичне виконання договірних зобов'язань, ПАТ КБ «Приватбанк» 29.03.2013 року було подано позов до Хорольського районного суду Полтавської області про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №PLXRRC01460073 від 08.08.2007 року в сумі 22 781,49 грн.. Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 06.08.2013 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено частково, стягнувши з [PERSON] кредитну заборгованість за вирахуванням суми, яку вже стягнув суд попереднім своїм рішенням. На підставі даного рішення 30.09.2013 року Хорольським районним судом Полтавської області було видано виконавчий лист № 548/559/13-ц про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості по кредитному договору №PLXRRC01460073 від 08.08.2007 року. 09.09.2014 року при примусовому виконанні вищевказаного виконавчого листа згідно ВП № 44387503 з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» було утримано із заробітної плати грошові кошти в сумі 2 484,91 (дві тисячі чотириста вісімдесят чотири грн. 91 коп.) грн. В судове засідання позивач [PERSON] не з"явилася з невідомих суду причин, хоча належним чином була повідомлена про місце, дату та час розгляду справи. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала повністю та прохала їх задоволити. В судовому засіданні представник відповідача Кашаєва О.Г. позов не визнала повністю прохала залишити його без розгляду взв»язку з пропуском строків позовної давності Суд, заслухавши пояснення представника позивача, та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, належно оцінивши надані по справі докази, приходить до висновку, що у позові [PERSON], слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, про що також зазначено в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Судом було роз'яснено право позивача, відповідача заявляти клопотання про витребування судом доказів, якщо у сторін існують складності в їх отриманні, подавати відповідні докази, заявляти клопотання про витребування документів та призначення експертиз по справі. Позивач та її представник, представник відповідача в судовому засіданні заявляли, що не бажають заявляти будь-які клопотання про витребування доказів, прохали суд розглянути справу на підставі доказів, що є в матеріалах справи, вважають їх достатніми для прийняття рішення по справі. В ст. 10 ЦПК України, зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права або інтересу і суд може захистити порушене право способом передбаченим договором або законом. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, відповідно до укладеного договору №PLXRRC01460073 від 08.08.2007 року відповідач [PERSON], 08.08.2007 року отримала кредит у розмірі 10105,70 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. З заяви позичальника вбачається, що кредит наданий [PERSON] строком з 08.08.2007 року по 08.08.2010 року. Погашення заборгованості за договором мало здійснюватись щомісяця в період сплати з 18 по 25 число кожного місяця у сумі 589,1 грн. (п'ятсот вісімдесят дев'ять гривень 10 коп.) для погашення заборгованості за кредитом, яка включає в себе заборгованість, відсотки, винагороду, комісію інші витрати. Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами по справі в порушення умов даного договору зобов'язання за вказаним договором позивачем належним чином не виконувалися, в зв'язку з чим станом на 27 липня 2009 року утворилася заборгованість в сумі 10 477 гривень 27 копійок, в зв'язку з чим відповідач звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу. Судовим наказом судді Хорольського районного суду Полтавської області Личковахи О.О. від 27.07.2009 року по цивільній справі №2-н-45/09 стягнуто з [PERSON], [INFO], адреса: [ADDRESS], ідентифікаційний код [NUMBER]на користь Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 10477 (десять тисяч чотириста сімдесят сім) гривень 27 копійок та судовий збір в сумі 52 грн. 39 коп. та витрати на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи в сумі 43,75 грн. ВДВС Хорольського РУЮ Полтавської області на підставі судового наказу було направлено розпорядження за її місцем роботи, а саме ВАТ «Хорольський механічний завод» про стягнення вищевказаної суми. 19.08.2010 року виконавчий лист за № 2-н 45/09 від 27 липня 2009 року про стягнення з позивача на користь КБ «Приватбанк» боргу на загальну суму 10 573, 41 грн. було повернуто до ВДВС Хорольського РУЮ з відміткою про виконання. Після цього ПАТ КБ «Приватбанк» було подано позов до Хорольського районного суду Полтавської області про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №PLXRRC01460073 від 08.08.2007 року в сумі 22 781,49 грн. Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 06.08.2013 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено частково, стягнуто з [PERSON] кредитну заборгованість в сумі 12 304 /дванадцять тисяч триста чотири/ грн. 22 коп. за вирахуванням суми, яку вже стягнув суд попереднім своїм рішенням та судовий збір в розмірі 123 грн. 04 коп. З мотивуванням позивача про незаконність повторного звернення відповідача до суду для стягнення заборгованості по спірному договору погодитися не можна, оскільки вона дійшла невірного висновку щодо характеру спірних правовідносин, неправильно прохає застосувати до них норми матеріального права. Так, ст. 651 ЦК України передбачені підстави для зміни або розірвання договору. У судовому порядку ці питання вирішуються, якщо сторони договору не досягли згоди і одна із заінтересованих сторін звернулась з вимогами до суду з двох підстав: має місце істотне порушення договору другою стороною; наявні інші випадки, встановлені договором або законом(ч.2 ст. 651 ЦК). Відповідно до матеріалів справи, правовідносини сторін виникли у зв"язку з укладанням кредитного договору, які врегульовані ст.ст. 1054 -1057 ЦК України. При цьому зі змісту ст.ст. 598-599, 653 ЦК України, вбачається, що законодавець розрізняє поняття „розірвання договору" і „припинення зобов"язання/договору". Ці поняття не є тотожними через відмінні підстави їх виникнення та юридичні наслідки, які породжені цими правовими явищами. Розірвання договору слід розглядати як один з видів припинення договору. Відповідно до ч.2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов"язання сторін припиняються. Таким чином, за загальним правилом, розірвання договору припиняє його дію лише на майбутнє і не скасовує сам факт укладання та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобов"язань сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов"язань і після розірвання договору, виходячи з характеру цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання. З згідно з нормами ч.1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов"язки відповідно до договору. Якщо у зобов"язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк(ч.1 ст. 530 ЦК України). Кінцевим терміном повернення [PERSON] кредиту згідно договору від 08.08.2007 року було визначено 08.08.2010 року і на вказану дату будь-яких обов"язків перед позивачем, який отримав кредитні кошти, банк не мав. Отже у даному випадку розірвання договору, строк дії якого закінчився і одна із сторін, а саме банк, вже не має перед другою стороною ніяких зобов"язань, є неможливим навіть в силу встановлених ч.2 ст.653 ЦК України правових наслідків розірвання договору. Посилаючись же на факт виконання [PERSON] судового наказу судді Хорольського районного суду Полтавської області Личковахи О.О. від 27.07.2009 року по цивільній справі №2-н-45/09 про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договоом, як на підставу розірвання договору, позивач та її представник не врахували, що вказане рішення було виконано 19.08.2010 року, а отже у період до його виконання відповідальність боржника за кредитним договором не припинялась. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ" від 30.03.2012 року № 5 з доповленнями від 07.02.2014 року „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", роз"яснено, що зобов"язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст. 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов"язання та не позбавляє кредитора права на отриманння сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК, оскільки зобов"язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526,599 ЦК. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed