Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання за набувальною давністю права власності. В огрунтування позову покликається на те, що вона являюся основним квартиронаймачем та співвласником квартири [ADDRESS]. Право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 33,7 кв.м. зареєстроване за нею і її колишнім чоловіком [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 04 січня 2001 року виданого Виконавчим комітетом Рівненської міської ради на підставі наказу № 1 від 04.01.2001р. Квартира була приватизована згідно з Законом країни "Про приватизацію державного житлового фонду". У відповідності до ст. 8 Закону України №2482-ХІІ від 19.06.1992 року "Про приватизацію державного житлового фонду" вказана квартира була передана їм у спільну сумісну власність. На той час на підставі свідоцтва про розірвання шлюбу І-ГЮ №005575 виданого Відділом реєстрації актів громадського стану м.Рівне 10.09.1996 року вони вже були розлучені проте [PERSON] автоматично увійшов до кола співвласників, як член її сім"ї, оскільки був зареєстрований за даною адресою, проте фактично не проживав. З 2001 року [PERSON] в квартирі № 9 по вул.Дубенська - 42 м.Рівне не проживав, не ніс жодних витрат по утриманню майна, в квартирі не було жодних його речей. Весь цей час вона одна володіє та користується квартирою. Комунальні послуги в повному обсязі оплачувалися нею, проводилися поточні ремонти квартири, ремонти сантехнічного та іншого обладнання, тобто вона є фактичним добросовісним володільцем квартири, яка належить їй разом з [PERSON] на праві спільної сумісної власності. В судове засідання позивач подала клопотання про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримує та просить задоволити. Представник відповідача в судове засіданя не з"явився повторно. Про час, місце та день розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд відповідно до ст.224 ЦПК України ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло від 04 січня 2001 року виданого Виконавчим комітетом Рівненської міської ради на підставі наказу № 1 від 04.01.2001р. зареєстровано право приватної спільної сумісної власності на однокімнатну квартиру загальною площею 33,7 кв.м. за [PERSON] та [PERSON]. Свідоцтвом про розірвання шлюбу від 10.09.1996 р. №641 підтверджується, що шлюб між гр. [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно свідоцтва про смерть серії І-ГЮ №167461 від 29.12.2014р. актовий запис №44 виданим Виконавчим комітетом Тишицької сільської ради Березнівського району встановлено, що [PERSON] помер 27 грудня 2014 року. З наданих суду повідомлень Костопільської районної нотаріальної контори від 23.12.2015р. №751/01-16 та Першої Рівненської державної нотаріальної контори від 28.12.2015р. №2407/01-16 підтверджується, що згідно даних спадкового реєстру після смерті [PERSON], померлого 27.12.2015р., спадкових справ за 2014-2015 роки не заводилось. У відповідності ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до вимог ч.2 ст.370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно п. 12 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року № 7, за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК України, при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. З урахуванням вищевикладеного, як співвласники приватизованої квартири [ADDRESS], [PERSON] та [PERSON] мають рівні частки, а саме по 1/2 частини зазначеної квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння. Володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом 10 років, а для рухомого майна - 5 років). В силу ч. 2 ст. 344 ЦК до часу фактичного володіння особа може приєднати час, протягом якого майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Проте це не обов'язок, а право особи, яка заявляє про давність володіння. Судом встановлено, що [PERSON] не проживає у [INFO] з 2001 року. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов обгрунтований та підлягає до задоволення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved