Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

11 лютого 2020 року в провадження суду надійшла позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що 21.03.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та [PERSON] було укладено Договір №08248/0005XSGF про відкриття банківської (карткового) рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитної ліміту. Проте, позивач вважає, що при укладанні вищевказаного Кредитного договору порушені її права як споживача, згідно з нормами ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ЗУ «Про третейські суди», ЗУ «Про захист персональних даних», у зв`язку з чим останньою у досудовому порядку неодноразово направлялись листи про припинення порушень з боку відповідача, проте такі вимоги були залишені без задоволення, що послугувало підставою для звернення до суду з вимогою про визнання недійсним вказаного кредитного договору. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.03.2020 року справу прийнято до свого провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та роз`яснено відповідачу право надати у десятиденний строк з дня вручення даної ухвали відзив на позовну заяву. Вказаною ухвалою суду відповідачу надано право не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, у разі неподання у встановлений судом строк яких, відповідач мав право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведення, що пропустив строк з поважних причин, проте вказаним правом відповідач не скористався та відповідно ні заперечень, ні відзиву до суду не подано. В судове засідання позивач та відповідач не з`явилися, про місце і час судового розгляду повідомлені належним чином, заяв, клопотань до суду не подано. Позивач в прохальній частині позову просила провести розгляд справи у її відсутність. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення у відсутність учасників справи з урахуванням наявності клопотання позивача про розгляд справи у її відсутність, що узгоджується з приписами частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України. Судовим розглядом встановлено, що 21.03.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» та [PERSON] було укладено Договір №08248/0005XSGF про відкриття банківської (карткового) рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитної ліміту. Згідно п.1.1. Кредитного договору Банк надає Клієнту у користування особистий спеціальний платіжний засіб - міжнародну платіжну картку Visa Electron, з метою здійснення операцій, що передбачені Правилами користування банківською платіжної» карткою, умовами кредитування та обслуговування поточного рахунку, за поточним рахунком, що вказаний у п 1.2 цього Договору. Відповідно до п. 1.2. Кредитного договору банк відкриває клієнту поточний рахунок № [NUMBER] у гривнях; Згідно п.1.3. Кредитного договору банк здійснює кредитне обслуговування Рахунку шляхом надання Клієнту Кредитного ліміту у вигляді відкличної відновлюваної кредитно лінії без забезпечення з метою проведення платежів за товари та послуги понад суми власних коштів клієнта на рахунку (на споживчі потреби); Відповідно до п. 1.4. Кредитного договору розмір Кредитного ліміту становить 7000,00 грн. Також, згідно п. 1.5. Кредитного договору розмір щомісячного платежу становить 455,00 грн. Поряд з цим, згідно п. 1.6. Кредитного договору розмір щомісячної комісії за кредитне обслуговування Рахунку становить 139,30 грн. Відповідно до п. 1.7. Кредитного договору строк дії Кредитного ліміту - 36 місяців з моменту укладення цього Договору. У разі, якщо Клієнт не користується Кредитним лімітом (або його частиною) протягом 6 (шість) місяців поспіль, Банк має право припинити дію Кредитного ліміту по закінченні такого шестимісячного терміну. Пункт 1.8. Кредитного договору визначено, що умови відкриття та обслуговування Рахунку, випуск Картки, та її використання регулюється чинним законодавством України, операційними правилами Міжнародної платіжної системи Visa International, Правилами, Тарифами Банку, а також умовами цього договору. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Як вбачається з умов кредитного договору, ПАТ «Платинум банк» надало позичальнику кошти на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». У справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги вказує на те, що працівниками банку не було роз`яснено її інформацію про кредитування, як передбачено Законом України «Про захист прав споживачів», проте підпис позивача під договором свідчить про її ознайомлення з усіма його умовами, правами та обов`язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Частиною 1 ст. 638 ЦПК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підпис позивача під договором свідчить про її ознайомлення з усіма його умовами, правами та обов`язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України. Посилання позивача на те, що їй не було роз`яснено умов кредитування та не надано інформації про надання споживчого кредитну не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки, позивач підписала Кредитний договір, а отже погодилася з його умовами, де чітко визначені зобов`язання сторін. Як вбачається із вищезазначеного договору, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, про що свідчать підписи обох сторін у договорі. Даним договором чітко визначені зобов`язання сторін. Також, згідно п. 1.5. Кредитного договору розмір щомісячного платежу становить 455,00 грн. За положеннями ч.5 ст.11, чч.1, 2, 5, 7 ст.18 закону «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо, всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч.8 ст.18 закону «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Національного банку України №168 від 10.05.2007 року визначає, що Банк не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Таким чином, щомісячний платіж у розмірі 455 грн. - є платою за послуги, що супроводжують кредит, а саме: за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним у силу ч.5 ст.11, чч.1, 2, 5, 7 ст.18 закону «Про захист прав споживачів». Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п.7.7. Розділу 7 Кредитного договору всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні даного Договору чи у зв`язку з ним або випливають з нього у тому числі такі, що стосуються його виконання порушення, припинення або визнання недійсним, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків (палі - АУБ) або в Постійно діючому Третейському суді Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» (далі - ВГО), відповідно до їх регламентів за вибором позивача Сторони домовилися, що розгляд справи у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків здійснюється третейським суддею Волошиновичем Олегом Петровичем одноособово. У разі, якщо спір може бути розглянутий визначеним у даному пункті суддею, призначення третейського судді сторони доручають голові постійно діючого Третейського суду при АУБ. Розгляд справ постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» здійснюється третейським суддею одноособово призначенням Голови Третейського суду при ВГО. Умови цього договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце та дата укладання третейської угоди відповідають місцю і даті укладання Договору. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про третейські суди», юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд Третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам Закону України «Про третейські суди». Частиною 1 ст. 12 цього Закону визначено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких третейськими судами заборонений. Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року. Отже, на час укладання Кредитного договору №08248/0005XSGF від 21.03.2013 Закон України "Про третейські суди" містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Наведене дає підстави для висновку про те, що третейське застереження в Кредитному договору №08248/0005XSGF від 21.03.2013 між позивачем (споживачем) і банком було укладено в порушення вимог пункту 14 частини першої статті 6 Закону України "Про третейські суди", що є підставою для визнання кредитного договору в цій частині недійсним. Така правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 20.05.2015р. у справі № 6-64цс15, яка у відповідності до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та для всіх судів України. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відтак, пункт 5.4. Кредитного договору №L01.188.35590 від 17.04.2015р. не відповідає вимогам законодавства, оскільки пунктом 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди» (в редакції чинній на час укладення цього договору) третейським судам заборонено розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). За таких обставин, суд вважає, що вимога позивача в частині визнання недійсним до п.7 Розділу 7 Кредитного договору є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Окрім зазначеного, позивач вважає, що п. 7.13 укладеного кредитного договору порушено норми встановлені абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних». Так, відповідно до п. 7.13. Кредитного договору встановлено, що підписанням цього договору клієнт, як суб`єкт персональних даних: - підтверджує, що відповідно до вимог Закону України «Про захист персональних даних», повідомлений Банком про включення його персональних даних, мета оброблення обсяги яких визначені ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та нормативно-правовими актами Національного банку України, які регламентують види діяльності Банку, до бази персональних даних «Клієнти ПАТ «ПтБ» (далі-БПД) розміщеної за адресою місцезнаходження ПАТ «ПтБ» БПД призначена для зберігання та використання даних з метою здійснення Банком банківської діяльності; - надає свою згоду Банку або визначеному Банком, згідно Закону України «Про захист персональних даних», розпоряднику БПД, на передачу третім особам відомостей з БПД в тому числі таких, що становлять банківську таємницю, виключно у відповідності до вимог Закону України «Про банки та банківську діяльність», без додаткового повідомлення Банку про такі дії. Дана згода є безстроковою. Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки. Поряд з цим за ст. 32 Конституції України не допускається збір, зберігання, використання та розповсюдження конфіденційної інформації про особистість без її згоди крім випадків, визначених Законом лише в інтересах національної безпеки, економічних благ та прав людини.? Так, відповідно до ст. 11 Закону України «Про інформацію» забороняється збирання відомостей про особистість без її попередньої згоди, за виключенням випадків, передбачених законом. Також згідно п. 6 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Наряду з вказаним, як уже було встановлено судом вище, позивач підписала кредитний договір, а отже погодилася, як з умовами кредитного договору, так і надала дозвіл на збір та обробку персональних даних, що зазначено в п. 7.13, кредитного договору, що спростовує доводи позивача про порушення абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних». Що стосується посилання позивача на абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», згідно яких особа має право пред`являти вмотивовану вимогу із запереченням проти обробки своїх персональних даних та відкликати згоду на їх обробку, то в даному випадку суд відноситься до вказаного критично, оскільки це не є підставою для визнання договору в даній частині недійсним, а даними нормами законодавець наділяє відповідного суб`єкта відповідними правами. Відповідно до ст.217 ЦПК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача в частині визнання недійсними п. 1.5. та п.7.7 Кредитного договору є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, в іншій частині позовні вимоги не знайшли свого підтвердження, а відтак в їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: partial