Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

25.09.2017 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягувати з [PERSON] аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дитини : [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення ним повноліття. В обґрунтування позову зазначила, що відповідач є працездатним, має постійне місце роботи в [PERSON] на посаді рятівника, від чого отримує добрий дохід та має можливість сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини свого доходу щомісячно, оскільки дитина потребує достатнього матеріального утримання. Тому змушена звернутися до суду з даним позовом. Сторони в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином . Від представника позивача надійшла письмова заява про розгляд справи без її участі та участі позивача, вказала, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, які просить задовольнити, взявши до уваги те, що дитина підростає, навчається, у зв"язку з чим зростають і витрати на його утримання. Зазначає, що відповідач надає матеріальну допомогу синові, однак в недостатньому розмірі та нерегулярно. Від відповідача надійшла письмова заява про розгляд справи без його участі. З матеріалів, що надійшли до суду в порядку виконання доручення про допит та вручення судових документів слідує, що відповідач позовні вимоги не визнає, оскільки надає добровільно матеріальне утримання на сина за усною домовленістю з позивачем в розмірі біля 14 тисяч російських рублів щомісячно. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та наявні у справі докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Як слідує з копії свідоцтва про народження /а.с. 3-4/, батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], є сторони у справі. Після розірвання шлюбу між сторонами /а.с.9-10/ неповнолітній [PERSON] залишився проживати з матір"ю та входить до складу її сім"ї/а.с.13/. На даний час неповнолітній [PERSON] прийнятий до 7 класу ліцею-інтернату № 23 "Кадетський корпус " Шевченківського району м. Київ /а.с.14/, де навчається та потребує матеріального утримання від батьків. З наявних у справі копій видаткових накладних вбачається, що позивачка утримує свого сина, зокрема, сплачує витрати, пов"язані з його навчанням у ліцеї /а.с.16,17/. Разом з тим, як слідує з пояснень відповідача, викладених у протоколі судового засіданні від 27.12.2018 року та наданих ним копій поштових квитанцій, останній надає матеріальне утримання на дитину, проти чого не заперечує позивач. Однак, позивач посилається на те, що надана відповідачем матеріальна допомога є нерегулярною, розмір якої постійно змінюється, що позбавляє сина права на достатнє утримання. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення закріплене в українському законодавстві. Зміст глави 15 СК України вказує на обовязок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обовязку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Способи виконання обовязку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. В пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розяснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до\~ст. 12, 81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов»язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Так, судом встановлено, що відповідач є здоровий та працездатний, інших утриманців не має, офіційно працює рятівником ФГКУ "Ямалспас", від чого отримує фіксований заробіток та не достатньо приймає участі в утриманні свого неповнолітнього сина, на спростування чого останнім не було надано достатніх та належних доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Так, відповідач однією із підстав невизнання позову вказує те, що між ним та позивачем була усна домовленість про добровільне перерахування грошових коштів на утримання дитини. Однак, дана підстава суперечить вимогам ч. 1 ст. 189 СК України, за якими договір про сплату аліментів на дитину, укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Тому суд, враховуючи, також, розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку передбачений Закон України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», приходить до висновку, що відповідач спроможний сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного щомісячно, що буде відповідати як інтересам самої дитини, так і матеріальному становищу та стану здоровя платника аліментів. Як відповідач, так і позивач, в рівних частках повинні утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів забезпечить достатнє її утримання. Відповідно до ч.1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. У відповідності до вимог п.1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі у межах суми платежу за один місяць. За таких обставин, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі. Крім цього, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Outcome: approved