Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-28 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до відповідача про стягнення боргу, посилаючись на те, що він 10.08.2007 передав [PERSON] (далі - відповідач) 10 000 доларів США в розрахунку 8 гривень за один долар США за суборенду ставка строком на 24 роки, тобто до 10.08.2031. Відповідач на даний час позивачу ставок в суборенду не передав та грошові кошти не повернув. Факт передачі грошових коштів підтверджується розпискою від 10.08.2007. Тобто відповідач свої зобов'язання за вказаним вище договором не виконав, чим порушив права позивача і завдав йому матеріальну шкоду. Крім того, позивач 25.10.2010 уклав з відповідачем договір позики. За вказаним вище договором позивач передав у позику відповідачу 80 000 грн., які в свою чергу зобов'язався повернути у найкоротші строки. Усно позивачем і відповідачем обумовлено найкоротший строк як 1 рік. Тобто відповідач за договором мав повернути позивачу грошові кошти у строк до 25.10.2011. Факт передачі грошових коштів підтверджується розпискою від 25.10.2010. Однак відповідач свої зобов'язання за вказаним вище договором не виконав, грошові кошти до 25.10.2011 року не повернув, чим порушив права позивача і завдав йому матеріальну шкоду. В обґрунтування позову посилається на ст. ст. 524, 526, 527, 530, 546, 549, 610-612, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України. Свої зобов'язання позивач перед відповідачем повністю виконав, а саме: передав у власність останнього зазначену у вказаних вище розписках суми грошових коштів. Враховуючи наведені вище норми чинного законодавства, відповідач зобов'язаний повернути позивачу: суму позики за розписками від 10.08.2007 року і 25.10.2010 року, три проценти річних від простроченої суми, суму пені за кожен день прострочення виконання зобов'язання. В ході розгляду справи позивач зменшив суму стягнення та просить суд стягнути з відповідача на його користь основну суму боргу в розмірі 159 930 грн., 3 % річних в сумі 3 432,33 грн., пеню за кожен день прострочення виконання зобов'язання в розмірі 17 154,40 грн., сплачений ним судовий збір. Судом 28.10.2013 року у справі винесено заочне рішення, яке ухвалою суду від 10.04.2015 року скасоване, а розгляд справи призначено в загальному порядку. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судове засідання не з"явилися. По дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. На адресу суду надали заяву від 28.07.2015 року про розгляд справи у їх відсутність. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 24.06.2015 року пояснив, що він разом з [PERSON] орендував ставок, який знаходився за межами села, в адміністративних межах Тарнавської сільської ради. Договір про оренду даного ставка був заключений між [PERSON] та райдержадміністрацією, хоча займалися ставком вони вдвох з [PERSON], але оскільки договір оренди заключати на двох осіб заборонено, він був укладений саме з [PERSON] Даним договором було оговорено питання можливості передачі ставка в суборенду. В 2007 році до нього звернувся [PERSON], з яким він раніше знайомий не був, та запропонував йому 10000 доларів США за те, щоб він надав йому ставок в суборенду. Дану суму коштів [PERSON] визначив сам і орендна плата, яку [PERSON] повинен був сплачувати в сільську раду в дану суму коштів не була включена. Строк оренди ставка на момент звернення [PERSON], залишався 24 роки. [PERSON] повідомив, що йому це місце сподобалося і він мав намір будувати там будинок. Порадившись з [PERSON], який був не проти, вони вирішили задоволити прохання [PERSON] та передати йому в суборенду ставок. Договір суборенди ставка був укладений між [PERSON] та [PERSON] і був лише в сільській раді. В земельному відділі даний договір зареєстрований не був. Оскільки він займався питанням ставка то відповідно він отримував від [PERSON] кошти за втрачений прибуток в зв»язку з передачею ставка в суборенду. Він писав [PERSON] розписку про отримання коштів як гарантію, що наступного дня він не змінить своє рішення з приводу надання в суборенду ставка. [PERSON] користувався ставком два роки, сплачував в сільську раду орендну плату, а потім повідомив йому, що його не влаштовує цей ставок, оскільки він не дає прибутку і він має намір все повернути назад. Він йому сказав, що не готовий віддати одразу 10000 доларів США, разом з тим не проти їх повернути. [PERSON] погодився та сказав збирати кошти. Потім [PERSON] приїхав до нього через три роки та сказав щоб він написав нову розписку, оскільки з моменту передачі ним коштів курс долару виріс, був п»ять, а тепер вісім. Він написав другу розписку [PERSON], але коштів ніяких він від [PERSON] другий раз не отримував, йому їх ніхто не давав, не мав давати і не дав би. Будь-яких доказів, крім власних пояснень, того що він кошти за другою розпискою не отримував надати суду не може. Після цього [PERSON] ще кілька разів звертався до нього з приводу повернення коштів, а потім повідомив, що буде звертатися до суду. Згідно поданої відповідачем [PERSON] заяви від 29.07.2015 року він просить розглядати справу в судовому засіданні у його відсутність. Заявлені позивачем позовні вимоги не визнає повністю. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він працює сільським головою с. Тарнава Монастирищенського арйону Черкаської області. Точної дати він не пам»ятає, до нього в сільську раду приїхали [PERSON] зі своїм братом [PERSON] та повідомили про те, що вони мають намір взяти в оренду ставок, який розташований за межами села, в адміністративних межах сільської ради, з назвою «Новий». Він їм повідомив, що ставком не розпоряджається сільська рада, оскільки він знаходиться за межами села, власником є райдержадміністрація та те, що ставок тримає в оренді [PERSON] і саме між ним та Монастирищенською районною державною адміністрацією укладено договір оренди ставка. На що [PERSON] повідомив, що має намір взяти ставок в суборенду, розрахуватися з орендарями за втрачену вигоду за 25 років та буде сплачувати в сільську раду орендну плату. Після цього, вони попросили познайомити їх, оскільки мали намір зробити там базу відпочинку. Він надав їм номер телефону, вони зателефонували один до одного, та так як він зрозумів, домовилися про суборенду ставка. Приблизно в серпні місяці до нього в кабінет приїхали [PERSON] та [PERSON]. В його присутності вони підписали договір суборенди ставка. Йому відомо, що вони зверталися в земельний відділ, але на той час реєстрація договорів суборенди не здійснювалася, але можна було заключати договір суборенди ставка в письмовій формі або в усній формі. Сільська рада не мала право посвідчувати цей договір суборенди. Вони склали між собою договір та акт передачі ставка. Потім він посвідчив підпис [PERSON] про те, що [PERSON] дав 10000 доларів США [PERSON], за втрачену вигоду, за 25 років за оренду ставка «Новий», тобто фактично він посвідчив факт передачі коштів. Приблизно три роки [PERSON], рідний брат [PERSON], сплачував орендну плату близько 1000 гривень щомісяця. В них збереглися касові ордери за 2009 рік, відповідно до яких видно, що за оренду ставка сплачував за [PERSON] [PERSON] [PERSON], оскільки договір у встановленому порядку не був зареєстрований. [PERSON] користувався ставком, і ще в 2009 році сплачував орендну плату в сільську раду, але через деякий час зателефонував до нього та повідомив, що його ця тема не цікавить і він має намір повернути [PERSON] ставок. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що ставок знаходиться на території Тарнавської сільської ради, але за межами села. Власником ставка є райдержадміністрація. Вони взяли цей ставок в оренду, про, що був укладений договір оренди ставка між ним та райдержадміністрацією. Площа ставка приблизно 4,7-4,8 гектарів. Питаннями ставка займався [PERSON] на правах керуючого. Повноваження [PERSON] на управління ставками, яких в них п»ять, в тому числі і на отримання коштів від [PERSON], він ніяким чином не оформляв. Оскільки [PERSON] займався ставками то відповідно він і отримував кошти за втрачений прибуток в зв»язку з передачею ставка в суборенду. На прохання [PERSON] вони вирішили передати йому в суборенду даний ставок. Передачею ставка в суборенду займався [PERSON]. В зв»язку з тим, що передавши ставок в суборенду вони втрачали прибуток від оренди ставка, була домовленість про сплату їм певної суми коштів як втраченого прибутку. Він цих коштів не отримував, їх отримував [PERSON] Крім цього, було домовлено, що [PERSON] крім цієї суми буде сплачувати в сільську раду кошти за оренду ставка. Передача ставка в суборенду була оформлена договором суборенди ставка, який підписував він та [PERSON] та актом передачі ставка. Договір не посвідчувався, але в усній формі вони погоджували з земельним відділом питання чи взагалі вони мають право передавати ставок в суборенду. [PERSON] три роки орендував ставок, сплачував орендну плату, користувався ним. Через деякий час, з невідомих йому причин [PERSON] відмовився від оренди ставка, відмовився платити орендну плату в сільську раду та залишив ставок, висунув притензії з приводу повернення коштів. Отримані кошти, як втрачений прибуток, ними були витрачені на ремонт греблі ставків, в тому числі і цього ставка. Враховуючи, що розгляд справи в даному судовому засіданні відбувається у відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Заслухавши пояснення відповідача, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково і виходить з наступного. Відповідно до вимог ч. 3. ст. 11, ч. ч. 1, 3, 4 ст. 60, ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі". Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Відповідно до ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов'язку в натурі. Судом було роз'яснено право позивача, відповідача заявляти клопотання про витребування судом доказів, якщо у сторін існують складності в їх отриманні, подавати відповідні докази, заявляти клопотання про витребування документів та призначення експертиз по справі тощо. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суд вважає, що позов в частині стягнення боргу за розпискою від 25.10.2010 року, пені та 3% річних підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідачем у справі [PERSON], згідно розписки від 25.10.2010 року (а.с. 75) отримано у борг 80 000 (вісімдесят) тисяч гривень у [PERSON]. Згідно даної розписки, борг він зобов"язався повернути у найкоротший термін. Доказів того, що відповідач кошти за даною розпискою не отримував, того, що розписка відповідачем написана під тиском, погрозами чи обманним шляхом, суду не надано. Добровільне підписання відповідачем розписки від 25.10.2010 року, свідчить про згоду особи, яка її підписала, з текстом та всіма умовами, викладеними в цій розписці. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України - якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно тексту наданої суду розписки від 25.10.2010 року строк виконання зобов"язання в ній не вказано. Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути борг за розпискою від 25.10.2010 року - 07.08.2013 року ( а.с. 76, 77). Відповідно ч. 1 ст. 625 ЦПК України - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Доказів виконання відповідачем зобов"язання, тобто повернення грошових коштів в сумі 80 000 грн. за розпискою від 25.10.2010 року, в семиденний строк після звернення позивача з такою вимогою, відповідачем суду не надано. Неповернення відповідачем грошових коштів призвело до виникнення заборгованості перед позивачем. Однак, всупереч виниклій заборгованості, відповідачем оплати боргу позивачу, проведено не було, що є порушенням права позивача, яке підлягає захисту судом і порушення якого, підлягає усуненню відповідачем. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені у позовній заяві в частині стягнення основної суми боргу за розпискою від 25.10.2010 року і оскільки відповідач не повернув позивачу кошти згідно розписки, тому дані кошти підлягають стягненню у судовому порядку, а позов в частині стягнення з відповідача основної суми боргу за розпискою від 25.10.2010 року, підлягає до задоволення повністю. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Розрахунок 3 % річних, що підлягають стягненню з відповідача за отриману суму коштів 80000 гривень ( розписка від 25.10.2010 року) позивачем надано за період з 26.10.2011 року по 01.04.2013 року, розрахунок пені за періоди з 26.20.2011 року по 22.03.2012 року, з 23.03.2012 року по 01.04.2013 року ( а.с. 70). Разом з тим, судом встановлено, що строк виконання зобов"язання в розписці від 25.10.2010 року не встановлено, тобто момент прострочення зобов"язання у відповідача виникає за правилами ч. 2 ст. 530 ЦК України в семиденний термін з моменту пред"явлення вимоги про повернення боргу. Судом встановлено, що позивач пред"явив вимогу про повернення боргу до відповідача лише 07.08.2013 року ( а.с. 76, 77), що поза межами визначеного позивачем строку обрахування 3 % річних за прострочення виконання зобов"язання та пені, а тому з урахуванням вимог ст. 11 ЦК України, відповідно до якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, позов в цій частині не підлягає до задоволення. Доказів того, що позивач звертався до відповідача з вимогою повернути борг за розпискою від 25.10.2010 року в період обрахунку ним 3% річних та пені, тобто в періоди з 26.10.2011 року по 01.04.2013 року, з 26.10.2011 року по 22.03.2012 року, з 23.03.2012 року по 01.04.2013 року, суду не надано. Суд вважає, що позов в частині стягнення боргу за розпискою від 10.08.2007 року, підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. Відповідно до правової позиції ВСУ (постанова Судової палати у цивільних справах ВСУ від 18.09.2013 року № 6-63цс13), яка є обов»язковою для суду в силу ст. 360-7 ЦПК України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Судом встановлено, що згідно розписки від 10.08.2007 року відповідачем [PERSON] отримано гроші в сумі 10000 (десять тисяч) доларів США від [PERSON] за суборенду ставка "Новий" строком на 24 роки (а.с. 74). Відповідачем суду надано договір оренди водойми від 20.02.2007 року, укладений між Монастирищенською районною державною адміністрацією та приватним підприємцем [PERSON]. Предметом договору є надання в оренду земельної ділянки під водоймою для комерційного використання (риборозведення), яка знаходиться на території Тарнавської сільської ради, площею 4,6787 га. Вказаний договір укладено строком на 25 років та зареєстровано в Монастирищенському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП « Центр ДЗК при Державному комітеті України по земельних ресурсах» ( а.с. 142-143). Крім цього, також відповідачем надано договір оренди водойми від 10.08.2007 року, укладений між приватним підприємцем [PERSON], як орендодавцем та [PERSON], як орендарем. Предметом договору є: орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку під водоймою для комерційного використання ( риборозведення) яка знаходиться на території Тарнавської сільської ради, площею 4,6787 га ( а.с. 213-216). Відповідно до ст. 51 Водного кодексу України передача орендарем права на оренду водного об'єкта іншим суб'єктам господарювання забороняється. Орендарі, яким водний об'єкт надано в користування на умовах оренди, можуть дозволити іншим водокористувачам здійснювати спеціальне водокористування в порядку, встановленому цим Кодексом. Порядок спеціального водокористування визначено ст. ст. 48, 49 Водного кодексу України. Суду не надано доказів дотримання сторонами договору оренди водойми від 10.08.2007 року ( [PERSON] та [PERSON].) вимог діючого законодавства. Разом з тим, суду надано в якості доказу фактичного виконання умов договору ( розписки) від 10.08.2007 року, акт приймання-передачі водойми ( а.с. 212), що спростовує посилання позивача в позовній заяві на те, що ставок відповідач йому не передав. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що позивач користувався ставком два роки, сплачував орендну плату, що узгоджується і з показами свідка [PERSON], в частині наявності даних про сплату [PERSON] орендної плати за 2009 рік, тобто фактично договір ( розписка) від 10.08.2007 року два роки виконувався. Позивач не надав суду доказів на спростування позиції відповідача в частині використання позивачем ставка протягом двох років, не надав доказів про передачу в суборенду позивачу будь-якого іншого ставка, а тому суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму коштів за розпискою від 10.08.2007 року за виключенням суми, яку визначив сам позивач за два роки. Так, позивач сплатив відповідачу суму коштів 10 000 доларів США за суборенду ставка « Новий» строком на 24 роки ( за текстом розписки). Тобто, сума коштів за 2 роки становитиме 833 долари США ( 10000 доларів США :24 роки = 416,66 доларів США х2 роки = 833, 32 долари США, 10000 доларів США - 833 долари США = 9167 доларів США). Саме сума в розмірі 9167 доларів США підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, що в перерахунку на національну валюту гривню, що визначено правовою позицією ВСУ ( справа 6-79 цс 14), за розрахунком наданим позивачем ( а.с. 70) становить 73 244 ( сімдесят три тисячі двісті сорок чотири) гривні 33 коп. Будь-якого іншого розрахунку боргу, що підлягає стягненню позивачем та його представником суду не надано. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що на користь позивача з відповідача підлягає стягненню сума боргу за розпискою від 10.08.2007 року в сумі 73244 грн. 33 коп., за розпискою від 25.10.2010 року в сумі 80000 гривень, що в загальній сумі становить 153244 грн. 33 коп. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути документально підтвердженні судові витрати по справі, пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме судовий збір в сумі 1 537 грн. 42 коп. ( 84,9% задоволення позову). На підставі викладеного ст. ст. 16, 526, 530, 549, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст. ст. 48, 49, 51 Водного кодексу України та

Outcome: approved