Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом та просить зобов`язати відповідача Головне управління Національної поліції в Харківській області відшкодувати моральну шкоду у розмірі 600000 грн. та майнову шкоду у розмірі 50 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 10 жовтня 2019 року Харківський окружний адміністративний суд по справі № 520/9593/19 визнав бездіяльність ГУ НП в Харківській області протиправною, яка полягала у не розгляді заяви від 19 червня 2019 року, тобто порушенні статті 40 Конституції України із наданням відповіді згідно ст. ст. 15, 20 Закону України «Про звернення громадян» та зобов`язанням надати відповідь на заяву від 19 червня 2019 року згідно вимог ст. 7, якщо такі здійснювались або ст. 15 Закону України «Про звернення громадян». Рішення суду від 10.10.2019 року не виконане до цього часу. Внаслідок встановлених рішенням суду протиправних дій позивачу була спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що він є особою з інвалідністю ІІ групи, внаслідок затрату часу на присутність у судових засіданнях апеляційної інстанції, нервовий стрес, зайві хвилювання, незручності при поїздках на судові засідання у громадському транспорті, порушення життєвого ритму, приниження особи з порушенням опорно-рухового апарату, згідно довідки МСЄК № 595493 від 03.02.2011 року. Ухвалою суду від 02.07.2020 року позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Справа розглядається за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 02.09.2020 року залучено до участі у справі у якості співвідповідача Державу Україна в особі Державної казначейської служби. Від ГУ НП в Харківській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник [PERSON] просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на наступне. Позивач не надав належних та допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому працівниками поліції моральної шкоди. Позивач обмежився лише загальними посиланнями на бездіяльність органу поліції та завданням такою бездіяльністю моральної шкоди, не довівши доказами факту наявності такої шкоди, наявності причинного зв`язку між бездіяльністю, на його думку, та можливим завданням такої шкоди. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Вважає, що заявлені позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди є недоведеними та такими, що не ґрунтуються на приписах чинного законодавства, а тому не підлягають задоволенню. Посилаючись на Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 року № 215, зазначила, що боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин, отже кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Законодавством не передбачено стягнення моральної шкоди з бюджетних асигнувань виділених на фінансування ГУНП в Харківській області, а тому таке стягнення не отже бути покладеним на державний орган-ГУНП в Харківській області. Від Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник [PERSON] просила відмовити в позовних вимог [PERSON] посилаючись на наступне. По даній категорії справ позивачу необхідно довести всі складові елементи цивільного правопорушення, а саме: наявність моральної шкоди, протиправної поведінки, а також причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Наявність моральної шкоди позивачу необхідно доводити, зазначаючи у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтований розмір їх відшкодування. Проте висновки, щодо наявності моральної шкоди ґрунтуються лише на наданих позивачем відомостях та не підтверджуються доказами. При цьому доведенню підлягають не лише факт порушення, але і факт завдання такими діями чи бездіяльності шкоди. Таким чином, на думку відповідача, позивачем не було надано жодних належних доказів на підтвердження обсягу, характеру та глибину його моральних страждань, які можуть свідчити про тяжкість вимушених змін у його життєвих чи виробничих відносинах, визначений ним розмір моральної шкоди, яку він оцінив в 600000 грн. є необґрунтованим. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, наполягав на задоволенні позову, обґрунтовуючи свої доводи аналогічно викладеному в ньому. При цьому зазначив, що він є особою з інвалідністю 2 групи із порушенням опорно-рухомого апарату, що викликало фізичну біль при поїздках до Другого апеляційного адміністративного суду, порушило звичайних спосіб життя, викликало значних побутових незручностей, змушувало відстоювати свої порушені права. До цього часу відсутня будь-яка визначеність в кінцевому результаті, тобто має місце триваючий характер переживань, що потребує відшкодування, механізм якого визначений постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 року та ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» шляхом списання коштів з рахунку. При цьому щодо визначення розміру моральної шкоди, з урахуванням критерію розумності, він покладався на розсуд суду, зазначивши, що заявлений розмір моральної шкоди в сумі 600000 грн. було умовою для відкриття провадження та розгляду справи в загальному позовному провадженні. Щодо стягнення на його користь матеріальної шкоди в сумі 50 грн., яка складається з судових витрат на підготовку позову, копіювання документів, доказів понесення цих витрат, позивачем надано не було. Представник Головного управління національної поліції в Харківській області, у судове засідання не з`явився, повідомлявся у відповідності до положень ЦПК України. Представник Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області в судове засідання не прибув. просив розглядати справу з урахуванням поданого відзиву. Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19 червня 2019 року на ім`я начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області була подана заява по факту скоєного правопорушення групою громадян у відношенні інваліда дитинства II групи громадянина [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де він мешкав після смерті своєї співмешканки. Було заявлено, що за даною адресою без реєстрації мешкає уродженець Росії, який у тій державі знаходиться у розшуку, а також про перевірку інформації щодо виклику робітників поліції по номеру « 102» за вказаною адресою 18 червня 2019 року о 21 годині. ( а. с. 3) Заява подана згідно вимог статті 5 Закону України «Про звернення громадян», та згідно частини II ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», якщо питання порушенні в одержаному органом державної влади або посадовими особами зверненні не входять до їх повноважень, то в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу або посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. Разом з тим частиною II статті 7 Закону України «Про звернення громадян» забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються. Не отримавши будь-якої інформації щодо звернення від 19 червня 2019 року, яке було прийнято до розгляду про що свідчить відмітка на зверненні за підписом діловода, позивач 27 липня 2019 року знову був вимушений звертатися у порядку вимог статті 16 Цивільно - процесуального кодексу України про вирішення питання у досудовому порядку, встановивши строк розгляду заяви п`ятнадцять днів, що передбачено статтею 20 Закону. Проте у встановлений Законом України «Про звернення громадян» строк, відповіді від Головного управління національної поліції в Харківській області на своє звернення позивач не отримав. Не погоджуючись із вказаною бездіяльністю з боку відповідача позивач звернувся до окружного адміністративного суду. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року по справі № 520/9593/19 визнано бездіяльність ГУ НП в Харківській області у не розгляді заяви від 19 червня 2019 року протиправною, яка висловлюється у невиконанні ст. 40 Конституції України, гарантуючої розгляд звернення громадянина та надання йому відповіді згідно статті 15 та статті 20 Закону України "Про звернення громадян" щодо цього часу не виконано. Зобов`язано ГУ НП в Харківській області надати відповідь на заяву від 19 червня 2019 року згідно вимог статті 7, якщо такі дії здійснювалися, або статті 15 Закону України "Про звернення громадян". ( а. с. 5-6) Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2020 року рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року по справі № 520/9593/19 залишено без змін.( а. с. 8-10) Проте рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року не виконано до цього часу. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової шкоди), що закріплено у п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно абзацу ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. 3а відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими чи службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У частині першій статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного органу є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, інші докази. За ч. 3 ст. 19 ЗУ «Про Національну поліцію» держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Таким чином, в даному випадку підлягає застосуванню положення ст. 1173 ЦК України, оскільки саме органом державної влади, вчинена протиправна дія, яка встановлена судовим рішенням. Бездіяльність Головного управління національної поліції в Харківській області, яка полягає у не розгляді заяви [PERSON] від 19.06.2019 року, яка висловлюється у невиконанні ст. 40 Конституції України, гарантуючої розгляд звернення громадянина та надання йому відповіді згідно ст. 15 та ст. 20 ЗаконуУкраїни "Про звернення громадян" що до цього часу не виконано, і рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року визнана противоправною. Вказаним, позивачу були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, оскільки позивач є особою з інвалідністю ІІ групи з порушенням опорно-рухомого апарату. Викладене призвело до немайнових втрат позивача з огляду їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін в житті. Внаслідок протиправних дій відповідача позивач зазнав нервовий стрес, зайві хвилювання, порушення життєвого ритму, пов`язаних з порушенням його законних прав щодо своєчасного, належного виконання органом державної влади вимог Закону України "Про звернення громадян". Вказані обставини, а також подальша необхідність звернення позивача до суду, безумовно призвели до моральних страждань позивача. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Тобто, [PERSON] були спричинені моральні страждання, які полягали у зміні нормального життєвого ритму у зв`язку з необхідністю неодноразово звертатись до судових органів за захистом своїх прав, гарантованих законом, при цьому будучи особою з інвалідністю другої групи із порушенням опорно-рухомого апарату. При цьому відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України та п. п. 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого Постановою КМ України від 03.08.2011 року №845, Державне казначейство України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України виплачує присуджену судом суму відшкодування моральної шкоди. Згідно з пунктом 3 Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Суд відхиляє посилання представника відповідача про недоведеність факту заподіяння моральної шкоди, оскільки відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, тобто вина органу влади у даному випадку презюмується. Відповідачі всупереч положень ст. 81 ЦПК України не спростували відповідальність держави за завдану у даному випадку моральну шкоду. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Проте суд не погоджується із заявленим [PERSON] розміром моральної шкоди, який всупереч загальних засад цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) є надмірним відшкодуванням. У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд враховує той факт, що у справі відсутні достатні докази на підтвердження такої глибини душевних страждань та немайнових втрат, які заслуговують на відшкодування у розмірі 600000 грн., а тому вважає за необхідне, відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих позивачу, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності визначити розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 10000 грн. При цьому, суд враховує, що рішення Харківського окружного адміністративного суду до теперішнього часу залишається не виконаним. В Постанові Великої Палати Верховного Суду (справа № 242/4741/16-ц) від 27.11.2019 року, зазначено, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Представник ГУ НП в Харківській області, заперечуючи проти позовних вимог [PERSON] , посилаючись на недоведеність, в зв`язку із відсутністю будь-яких доказів, жодним чином не навів підстав, чому рішення суду від 10.10.2019 року до теперішнього часу залишається не виконаним. Таким чином, суд приходить до висновку, що права позивача порушені з огляду на те, що навіть після того, як позивач реалізував своє право на оскарження бездіяльності ГУ НП в Харківській області, з боку відповідача не було вчинено жодної дії спрямованої на виконання вимог ст. 40 Конституції України, гарантуючої розгляд звернення громадянина. Що стосується вимоги про відшкодування майнової шкоди в розмірі 50 грн., яка складається з вартості паперу та скерування листів позову, вона задоволенню не підлягає, так як позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував факт понесених позивачем вказаних витрат. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial