Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, мотивуючи тим, що з 24.05.92 р. він перебував у шлюбі з відповідачем. За рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02.04.14 р. шлюб між сторонами було розірвано. За час шлюбу у сторін народилось двоє дітей - сини [PERSON], 93 р. н., який в даний час є повнолітнім, та [PERSON], [INFO] р. н., який проживає з ним. Він повністю утримує спільну неповнолітню дитину сторін, а відповідач, яка проживає окремо, утриманням вказаної вище дитини не займається. Відповідач працює. Угоди про утримання неповнолітньої дитини сторони не досягли. Інших дітей у відповідача немає, стягнення з неї не проводяться. Просить позов задовольнити, стягувати з відповідача на його користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO] р. н., у твердій грошовій сумі в розмірі по 400 грн. щомісячно, але не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, встановленого законом, до досягнення дитиною повноліття, з врахуванням індексації даної суми, щомісячно, починаючи від дня пред"явлення позову до суду. Просить також допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу, встановленої законом. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав повністю, обґрунтувавши їх вищенаведеними доводами. Суду додатково пояснив, що спільна неповнолітня дитина сторін фактично проживає з ним, хоча зареєстрована проживаючою у складі сім"ї відповідача; відповідач працює та має стабільний доход. Не заперечує, що відповідач придбаває неповнолітній дитині сторін продути, одяг, предмети вжитку тощо, однак, зазначає, що вважає частину цих покупок не потрібними дитині. Вказує, що він має потребу у отриманні коштів від відповідача на утримання неповнолітньої дитини сторін. Просить позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позову не визнала, суду пояснила, що сторони шлюб розірвали і неповнолітній син сторін виявив бажання проживати з позивачем, чому вона не перечила з об"єктивних причин. В даний час вона працює, отримує зарплату у грошовому виразі. Вона, визначаючи потребу неповнолітньої дитини в одязі, харчуванні, іншому, придбаває для нього одяг, продукти харчування, ліки, канцтовари, учнівське приладдя, іграшки тощо. Вважає, що позивач не може об"єтивно врахувати всіх потреб неповнолітнього сина. Із неповнолітнім сином вона спілкується в міру об"єктивної можливості, хоча з боку позивача маються перешкоди в цьому. Вважає, що форма утримання неповнолітньої дитини з її боку має носити такий характер: вона на власний розсуд визначатиме потреби неповнолітньої дитини, придбаватиме необхідні речі, надаватиме кошти тощо, так як грошові кошти позивач може витратити не за призначенням. Попередньо відповідач подала до суду письмове заперечення проти позову, мотивоване тим, що з квітня 2013 р. вона за сімейними обставинами стала проживати окремо від позивача разом з неповнолітнім сином сторін. Поділу майна вона не вимагала. Останній по спливу 3 - х днів виявив бажання проживати з позивачем, проти чого вона не заперечувала. Вона регулярно відвідувала неповнолітню дитину, приносила продукти харчування, прибирала, прала. Відчувала, що з боку позивача вживаються заходи по недопущенню її та неповнолітньої дитини спілкування, тому 21.01.15 р. звернулась до опікунської ради з приводу встановлення часу її спілкування з дитиною. Неповнолітній дитині вона, зокрема, придбала зимову куртку, джинси, кросівки, білизну, носки, продукти, солодощі, іграшки, канцтовари на суму 460 грн., 300 грн. на ремонт класу, мобільний телефон за 670 грн., шуруповерт за 560 грн., поповнювала рахунки на телефон, надавала гроші на кишенькові витрати. Позивач через непорозуміння між сторонами повернув їй телефон та шуруповерт. Позивач чинить їй перешкоди у спілкуванні з неповнолітнім сином, що зумовило її відповідне звернення до місцевого органу опіки та піклування. Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підставні та підлягають до часткового задоволення. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Як вбачається з копії рішення Ковельського міськрайсуду Волинської області від 02.04.14 р. у справі № 159/5 076/13 - ц провадження № 2/159/20/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, копії ухвали Ковельського міськрайсуду Волинської області від 02.06.14 р. у справі № 159/5 676/13 - ц провадження № 2 -во/159/12/14 за заявою [PERSON] про виправлення описки у судовому рішенні, що набрали законної сили, між сторонами був укладений 24.05.92 р. та розірваний 02.04.14 р. шлюб. За час шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO] р. н., який на даний час є неповнолітнім. Відповідач не оспорює тієї обставини, що на даний час неповнолітній син сторін - [PERSON], 03 р. н., фактично проживає з позивачем, хоча значиться зареєстрованим за місцем реєстрації її місця проживання, що ствердили в судовому засіданні і свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідач не заперечила і тієї обставини, що вона працює у Ковельському МТМО на посаді медсестри та має сталий доход. У відповідності із ст. 180 СК України, батьки зобов"язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Згідно із ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини можуть бути присуджені за рішенням суду у частці від доходу матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У відповідності із ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Як зазначено у ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Таким чином, судом встановлено, що у сторін на даний час є одна спільна неповнолітня дитина - син [PERSON], 03 р. н., який фактично в даний час після розірвання шлюбу між сторонами проживає з позивачем. В даний час відповідач працює, має сталий доход, що отримує у грошовому виразі, з власної ініціативи приймає участь у утриманні сина. Посилання позивача на ту обставину, що вона спілкується із неповнолітньою дитиною сторін та з власної ініціативи приймала участь в утриманні неповнолітнього сина, не спростовують доводів позивача в тій їх частині, що неповнолітній син проживає фактично з ним і утримання сина - також складає його як батька обов"язок. Сторони не дійшли згоди по питанню спільного утримання неповнолітнього сина. А тому суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на утримання вказаної вище неповнолітньої дитини, однак, не у твердій грошовій сумі, а у відсотках, з врахуванням необхідності дотримання розміру прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, встановленого законодавчо, так як позивачем в судовому засіданні не доведено наявності такої обставини, що дала б суду підстави вважати, що аліменти з відповідача слід стягнути у твердій грошовій сумі, як то отримання доходу відповідачем в натурі тощо. Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. З відповідача слід стягнути на доход держави судові витрати у справі у розмірі, передбаченому чинним законодавством.

Outcome: partial