Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача ПАТ "Платинум Банк" про захист прав споживачів та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 15.10.2013 року між нею та Банком був укладений Договір про відкриття банківського (карткового) рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту на суму 20000, 00 грн. З листопада 2013 року по грудень 2014 року включно вона постійно робила внески для погашення кредиту. Станом на січень 2014 року залишок заборгованості за договором складав 12789, 00 грн. 24.02.2015 року позивачка звернулася до Банку із проханням здійснити реструктуризацію боргу у зв"язку із скрутним матеріальним становищем, що виникло внаслідок тяжкого захворювання. Але повідомленням від 02.03.2015 року Банком було відмовлено у задоволенні її заяви. Вказаною відмовою було порушено її права, як споживача. 10.06.2015 року позивачка звернулася до відділення Банку з того ж питання, їй було запропоновано варіант реструктуризації. Але під час вирішення даного питання з"ясувалося, що вона повинна сплатити Банку майже 54000, 00 грн. У подальшому з"ясувалося, що Банк кошти, що вона сплачувала протягом тривалого періоду, переніс на відповідні рахунку обліку простроченої заборгованості. Але такі дії Банку позивачка вважає незаконними, а тому звертається до суду з даним позовом, в якому просить зобов"язати Банк повернути кошти, сплачені на погашення кредиту за Договором з рахунку обліку простроченої заборгованості на рахунок погашення кредиту у сумі 8536, 67 грн.; відновити графік погашення кредиту шляхом перенесення платежів з січня 2015 року на дату з моменту набуття рішенням суду законної сили на умовах Договору; скасувати всі штрафні санкції, що виникли з моменту першого звернення до Банку про реструктуризацію кредиту - з 24.02.2015 року; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 20000, 00 грн. У судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду письмові заперечення. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Слід зазначити, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, судом було визнано провести розгляд справи у відсутності представника відповідача, з урахуванням достатності у матеріалах справи доказів про взаємовідносини сторін. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 214 ЦПК України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. В судовому засіданні встановлено, що 15.10.2013 року між нею та Банком був укладений Договір про відкриття банківського (карткового) рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту на суму 20000, 00 грн. З листопада 2013 року по грудень 2014 року включно позивачка постійно робила внески для погашення кредиту. Станом на січень 2014 року залишок заборгованості за договором складав 12789, 00 грн. 24.02.2015 року позивачка звернулася до Банку із проханням здійснити реструктуризацію боргу у зв"язку із скрутним матеріальним становищем, що виникло внаслідок тяжкого захворювання. Але повідомленням від 02.03.2015 року Банком було відмовлено у задоволенні її заяви. Позивачка вважає, що вказаною відмовою було порушено її права, як споживача, оскільки Банк зобов"язаний задовольнити її заяву і здійснити реструктуризацію. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як вбачається з письмових матеріалів справи, до підписання Кредитного договору позичальнику було надано всю інформацію, що передбачена Законом України "Про захист прав споживачів" та Постановою НБУ № 168 від 10.05.2007 року у письмовому вигляді, про що позичальник поставив свій підпис в заяві/анкеті та зазначив, що "підписанням цієї заяви/анкети я підтверджую, що з умовами кредитування, наявними формами кредитування з описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов"язаннями споживача, перевагами та недоліками пропонованих схем кредитування, зокрема щодо можливої суми кредиту, строку, на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, варіанти повернення, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість та умови дострокового повернення кредиту, форми та видів його забезпечення тощо, а також із орієнтовною сукупною вартістю кредиту (з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, в тому числі послуги страхування тощо), ознайомлений і ця інформація надана мені в письмовій формі". Згідно із узагальненням судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 роки) від 07.10.2010 року Верховного Суду України при розгляді спорів щодо зміни або розірвання кредитного договору у зв"язку з істотною зміною обставин, що передбачено ст.. 652 ЦК України, суд має мати на увазі, що позичальнику необхідно довести наступне: 1. При зміні договору посилання на істотну зміну обставин можливе лише у тому разі, коли сторони при укладенні договору визначили такі обставини як істотні; 2. Обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, у чому саме вони змінились і чому зміна обставин є істотною. Вимагаючи розірвання договору на цій підставі, позивач, з урахуванням положень процесуального законодавства щодо обов"язку доказування, повинен довести, зокрема, впевненість сторін у момент укладення договору в тому, що така зміна обставин не настане; 3. Одночасно наявність чотирьох умов, перелічених у ч. 2 ст. 652 ЦК України, у розрізі конкретної ситуації, акцентуючи, яким чином виконання договору порушує співвідношення майнових інтересів сторін і позбавляє заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4. Враховуючи те, що за істотної зміни обставин зміна договору за рішенням суду допускається у виняткових випадках (ч. 4 ст. 652 ЦК), необхідно також довести наявність однієї з двох наступних умов: 1) розірвання договору повинно суперечити суспільним інтересам або 2/ може потягнути для сторін (чи однієї з них) шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. У будь-якому випадку суд має мати на увазі, що поняття "істотна зміна обставин" є оціночною категорією, законодавець у п. 2 ч. 1 ст. 651 ЦК України дає визначення цього поняття, вказуючи на те, що зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Позивачка у своєму позові та під час розгляду справи судом не довела наявність одразу чотирьох умов, за наявності яких суд може винести рішення про внесення змін до Кредитного договору. З урахуванням викладеного вище суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про відновлення графіку погашення кредиту, скасування всіх штрафних санкцій задоволенню не підлягають. Що стосується вимог позивачки про зобов"язання відповідача повернути кошти, сплачені на погашення кредиту за договором з рахунку обліку простроченої заборгованості на рахунок погашення кредиту, то слід зазначити наступне. Як встановлено при розгляді справи, Банк у зв"язку з недотриманням позивачкою встановленого терміну сплати щомісячного платежу переніс суму простроченого зобов"язання на відповідні рахунки обліку простроченої заборгованості, а також нараховував позивачці штраф у розмірі 50, 00 грн. за кожен такий випадок, що підтверджується листом Банку від 12.06.2015 року. З відповідної банківської виписки по рахунку вбачається, що Банк нараховував 50, 00 грн. штрафу та знімав беззворотно кошти з рахунку, призначеного на погашення кредиту і переносив суму простроченого зобов"язання на відповідні рахунку обліку простроченої заборгованості. Але при здійсненні таких дій Банком було порушено вимоги ст.. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки інформація про перенос суми простроченого зобов"язання на відповідні рахунки обліку простроченої заборгованості у нечіткий, незрозумілий спосіб, необхідна для здійснення свідомого вибору, надана позивачці не була. Після здійснення вищезазначених дій Банком на адресу позивачки була надіслана вимога про дострокове погашення боргу у розмірі 21218, 84 грн. Представником позивачки на адресу Банку був надісланий лист від 26.06.2015 року щодо досудового врегулювання спору, але до цього часу відповіді позивачка та її представник не отримали. На вимогу суду Банком було надіслано скан-копію розрахунку заборгованості позивачки за кредитним договором. При цьому також було повідомлено про те, що Банк не має інформації щодо переведення коштів з рахунку погашення арешту на рахунок обліку простроченої заборгованості. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що Банком було здійснено незаконні дії щодо переведення грошових коштів з одного рахунку на інший, що потягло за собою збільшення розміру заборгованості позивачки, а тому позовні вимоги у частині зобов"язання Банку повернути кошти підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності...... Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Але під час розгляду судом справи позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження отримання нею моральних чи фізичних страждань саме від незаконних дій відповідача, не надано належних та допустимих доказів, що підтверджували б протиправність діяння відповідача, наявність заподіяної шкоди та причинний зв"язок між ними. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позовних вимог у цій частині, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] у частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial