Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що 29.05.14 р. він був прийнятий на роботу на посаду водія - експедитора у ПП "ВІТАНТРАНС" (далі - відповідач, ПП), що розташоване по вул. Шевченка, 22 у м. Луцьку, за наказом № 112 - р від 29.05.14 р.. Відповідач займається діяльністю по наданню послуг з міжнародних перевезень. За наказом № 118/р від 07.10.14 р. він був звільнений з роботи за прогул (період з 25.09.14 р. по 03.10.14 р.) на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним, так як він з 25.09.14 р. по 03.10.14 р. перебував на стацлікуванні у Ковельській ЦРЛ, про що ним було повідомлено у телефонному режимі диспетчера ПП і його директора - третю особу у справі. Ним 04.10.14 р. було надіслано рекомендованим листом на адресу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням, довідку про лікування, що було отримано відповідачем 07.10.14 р.. Він неодноразово звертався до третьої особи у телефонному режимі з проханням звільнити його, надати довідку про розмір зарплати, на що отримував відмову - заявлялось про те, що він буде звільнений за прогул в період з 25.09.14 р. по 03.10.14 р. без видачі такої довідки. Просить позов задовольнити, поновити його на роботі на посаді водія - експедитора, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.10.14 р. до дня поновлення його на роботі (а. с. 1). За ухвалою суду від 20.11.14 р. до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, було залучено директора ПП - [PERSON].(а. с. 26). Позивач в судовому засіданні позов підтримав повністю, обґрунтувавши його вищенаведеними доводами, додатково суду пояснив, що між ним та відповідачем і третьою особою як керівником відповідача, виник виробничий спір, пов"язаний з ремонтом автомобіля, на якому він працював, що не був вирішений на час його звільнення. Він телефонував до працівників ПП - свідків [PERSON], [PERSON], третьої особи з виробничих питань та повідомляв, що він хворіє. Вважав, що відповідачеві відомо про його лікування. Просить позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання 17.04.15 р. не з"явився, хоча має місце належне оповіщення. Про причини неявки представника відповідача суду не повідомлено. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, в судове засідання також не з"явилась, хоча була належно оповіщена. Про причини неявки суду не повідомила. Попередньо відповідачем подано письмове заперечення проти позову, мотивоване тим, що позивач, дійсно, працював у ПП на посаді водія - експедитора. За наказом № 118/р від 07.10.14 р. був звільнений з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України - за прогул. Позивач був відсутнім на роботі без поважних причин 26 - 30 вересня 2014 р., 01 - 03 жовтня 2014 р., 06.10.14 р., про що третьою особою у справі у присутності інших працівників ПП було складено акти № № 117/1, 117/3, 117/4, 117/5, 117/6, 117/7, 117/8. В обгрунтування своїх вимог позивача вказав, що в період з 25.09.14 р. по 03.10.14 р. він перебував на стацлікуванні у Ковельській ЦРЛ. Позивач не надав доказів відсутності на роботі 06.10.14 р., так як звільнено його було лише 07.10.14 р. за прогул, що мав місце також і 06.10.14 р.. Позивач на підтвердження поважності причин відсутності на роботі в період з 25.09.14 р. по 03.10.14 р. надав суду документ без назви, що виданий лікарем, за підписом зав. відділенням, що не є належним доказом і не оформлений згідно з п. 1.1 Інструкції про порядок видачі документів, що посвідчують тимчасову непрацездатність громадян, що затверджена в МЮ України 04.12.01 р. № 1 005/6 196. Зазначає що тимчасова непрацездатність працівника стверджується листком непрацездатності. Тому вважає, що доказів поважності причин відсутності на роботі в період з 25.09.14 р. по 03.10.14 р. позивачем також не надано. Лист позивача відповідач отримав 07.10.14 р. у другій половині робочого дня, а наказ № 118/р про звільнення позивача було підписано у першій половині робочого дня і про це було зроблено запис у його трудовій книжці. У отриманому відповідачем листі була наявна лише заява позивача від 03.10.14 р. про звільнення за власним бажанням. Щодо позивача СВ Луцького МВ У МВС України у Волинській обл. порушено і розслідується кримінальна справа за ч. 1 ст. 185 КК України за фактом крадіжки у працівника ПП [PERSON] паливної картки та її протиправного використання. Вважає, що права позивача не порушено. Просить у задоволенні позову відмовити (а. с. 23 - 25). Суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Та обставина, що позивач 29.05.14 р. був прийнятий у ПП на посаду водія - експедитора за наказом № 112 - р від 29.05.14 р., та 07.10.14 р. був звільнений з посади водія - експедитора за наказом № 118/р від 07.10.14 р., стверджується копією аркушів трудової книжки позивача серії АЕ № 381053, заповненої 30.03.09 р. (а. с. 2, 3); копією наказу № 118/р від 07.10.14 р. про звільнення позивача з 07.10.14 р. з посади водія - експедитора за прогули згідно (п. 4 ст. 40 КЗпП України) (а. с. 19), підставою чого є 8 актів, вказаних вище, та відповідачем у його письмовому запереченні. Відповідно до копії Епікрізу щодо хвороби позивача, сформованого лікувальною установою (а.с. 4), позивач в період з 25.09.14 р. по 03.10.14 р., дійсно, перебував на стацлікуванні у Ковельській ЦРЛ. Як вбачається з копії заяви позивача про звільнення,. вона датована 03.10.14 р., тобто, в день виписки з лікарні, та обґрунтована погіршенням стану здоров"я (а. с. 11), отримана відповідачем 07.10.14 р.. Згідно копіями вищевказаних актів (а. с.12 - 18), такі були складені третьою особою у справі за участю працівниці ПП - [PERSON] як бухгалтера ПП, відповідно, у зазначені в актах дні. Із змісту актів слідує, що позивач, дійсно, на протязі відповідного робочого дня без відповідного дозволу та пояснення був відсутнім на роботі. Свідок [PERSON] суду показав, що працює у ПП на посаді логіста - диспетчера. За функціональними обов"язками по роботі мав стосунки з позивачем як водієм - контролював його рух у рейсі. Востаннє він спілкувався з позивачем 06.08.14 р., можливо - у середині серпня 2014 р. також, коли виник конфлікт з приводу автомобіля, за яким був закріплений позивач, та на автомобіль позивача сів інший водій. З приводу інших випадків спілкування з позивачем та тем спілкування, він нічого показати суду не може за спливом часу, допускає, що це могли бути і виробничі і особисті питання. Не заперечує, що позивач міг до нього телефонувати. Причин відсутності позивача на роботі він не знав. Автомобіль, закріплений за позивачем, поламався у м. Ковелі, де був завезений на СТО. На протязі двох місяців після 06.08.14 р. позивач до нього не телефонував. Йому відомо, що позивач мав розмову з адміністрацією ПП з приводу виробничих питань; що позивач з 06.08.14 р. відмовився їхати у рейс. З серпня 2014 р. він позивача не бачив. Позивач до нього з приводу хвороби не телефонував. По роботі він зв"язувався з позивачем за телефоном позивача № 067 786 07 57 із свого робочого телефону № 093 795 48 05, яким він користується у роботі при потребі зв"язатись з водієм. За спливом часу він не може пригадати тієї обставини, чи він мав розмову з позивачем по вищезазначених номерах телефонів у період відсутності позивача на роботі. Йому було відомо, що з 07.08.14 р. на автомобілі позивача працював інший водій, що було оголошено на зборах. Тієї обставини, чи позивач телефонував йому 23.09.14 р., 25.09.14 р., 30.09.14 р. він не пригадує. Бухгалтер ПП [PERSON] користується у роботі мобільним телефонним № 093 113 31 95, стаціонарним - 7 24 00 9. За змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно з положеннями ст. 5 - 1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, серед іншого, правовий захист від незаконного звільнення. Відповідно, положення ч. 1 ст. 21 КЗпП України, декларують, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові зарплату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підстави припинення трудового договору, серед яких і розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст. 40), перераховані у ст. 36 КЗпП України. Як зазначено у ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише, серед іншого, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті). Відповідно до положень ст. 43 КЗпП України в редакції, що діяла на дату звільнення позивача, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Як стверджується довідкою № 202 від 06.03.15 р. (а. с. 188), виданою відповідачем, позивач за час роботи у ПП не був членом профспілкової організації та членських внесків не сплачував. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач з 29.05.14 р. був прийнятий у ПП на посаду водія - експедитора та був звільнений 07.10.14 р. за прогул без зазначення, у які саме дні (години) мав місце прогул. Підставою до видання наказу стали акти №№ 117/1 від 26.09.14 р., 117/3 від 29.09.14 р., 117/4 від 30.09.14 р., 117/5 від 01.10.14 р., 117/6 від 02.10.14 р., 117/7 від 03.10.14 р., 117/8 від 06.10.14 р.. Як стверджується копією вищезазначеного епікрізу, в період з 25.09.14 р. по 03.10.14 р. включно позивач перебував на стацлікуванні і у ці дні причину його невиходу на роботу слід визнати поважною. Крім того, суд враховує, що позивач 24.09.14 р., а також - 25.09.14 р., тобто, у день, визначений у відповідному акті як перший день прогулу, а також - 29.09.14 р., 30.09.14 р. - у дні, коли він вже лікувався стаціонарно, із номера свого мобільного телефону, відомого логісту ПП - свідкові [PERSON], зокрема, телефонував на робочий телефон працівника ПП - свідка [PERSON], який є логістом ПП та неодноразово спілкувався з позивачем як з водієм ПП по виробничих питаннях. Тобто, у дні, коли адміністрацією ПП складались акти про відсутність позивача на роботі, працівник ПП - свідок [PERSON] у телефонному режимі неодноразово спілкувався з позивачем, що стверджує посилання позивача у тій його частині, що він як водій до звільнення з роботи неодноразово спілкувався із свідком [PERSON] - логістом ПП - з виробничих питань. Слід зауважити, що свідок [PERSON] показав суду, що йому було відомо, що з 06.08.14 р. на автомобілі, що був закріплений за позивачем, працював інший водій, однак, даних про звільнення позивача з роботи у його розпорядженні не було і він не пригадує за спливом часу, чи у вищезазначені дні вересня місяця 2014 р. позивач міг з ним спілкуватись у телефонному режимі. Хоча зазначає, що той номер телефону, на який мали місце телефонні дзвінки з номера телефону позивача; та з якого мали місце телефонні дзвінки на номер мобільного телефону позивача, відомого йому по роботі, використовується у роботі саме ним. Щодо невиходу позивача на роботу 06.10.14 р. - у перший робочий після виписки позивача з лікарні день, - то, на думку суду, звільнення позивача з роботи при наявності у відповідача відомостей про хворобу позивача та відсутності підтвердження про дату виписки з лікарні і працездатність з 04.10.14 р. лише з огляду на відсутність на роботі на протязі робочого дня 06.10.14 р., є незаконним. Як встановлено в суді, позивач до 06.10.14 р., перебуваючи у лікарні, у телефонному режимі повідомляв працівника ПП - свідка [PERSON] - не лише про те, що стосується автомобіля та пов"язаних з автомобілем виробничих питань, а й про те, що хворіє. Наведене вище підтверджується даними деталізації по локальних і роумінгових дзвінках позивача в період з 24.09.14 р. по 30.09.14 р. (а. с. 64 - 73), з яких слідує, що, зокрема, 24.09.14 р., 25.09.14 р., 29.09.14 р. позивач телефонував на телефон свідка [PERSON], а 30.09.14 р. свідок [PERSON] телефонував позивачеві. Дії відповідача по звільненню позивача саме за прогул були передчасними, належних підстав для цього не було. По заяві ж позивача про його звільнення за власним бажанням відповідачем рішення прийнято не було. Надходження такої заяви відповідачеві 07.10.14 р. неправомірно не було враховано відповідачем і відповідач не був жодним чином позбавлений можливості, врахувавши зміст заяви позивача, прийняти рішення про, зокрема, зміну підстави звільнення; відміни (повної чи часткової) виданого того ж дня наказу про звільнення позивача за прогули; внесення змін до трудової книжки позивача тощо. Суд враховує, що за прогул 06.10.14 р. звільнення позивача не було обов"язковим, так як, згідно з чинним законодавством, за прогул до працівника можливим є застосування і інших видів стягнення (оголошення догани, позбавлення (повне чи часткове) премії, матдопомоги, соцпільг тощо). Крім того, як показав суду свідок [PERSON], з 06.08.14 р. з автомобілем, що був закріплений за позивачем, працював інший водій, але позивач і надалі мав можливість та міг працювати на цьому ж автомобілі згідно з маршрутним листом по виїду за кордон, виписаним попередньо на його ім"я, до закінчення строку його дії. Тобто, роботодавцем усвідомлювалось те, що існує така обставина, як можливість позивача перебувати у м. Ковелі, де проводився ремонт згаданого автомобіля, а не у м. Луцьку, де розташований відповідач, з огляду на те, що робоче місце позивача - не конкретний кабінет чи офіс у м. Луцьку, та, з огляду на роз"їзний характер його роботи - у місці знаходження автомобіля, а той час - м. Ковель - у зв"язку з ремонтом. Будь - якої пропозиції чи вимоги про надання роботодавцеві пояснень щодо прогулу за період з 26.09.14 р. по 06.10.14 р. відповідно до п. 1 ст. 149 КЗпП України, відповідач позивачеві не надавав, так як не переконувався в належному отриманні позивачем таких письмових вимог чи пропозицій; не довів суду про пред"явлення таких вимог чи надання таких пропозицій позивачеві усно. Тобто, до видання наказу про звільнення письмового пояснення позивача відповідач у своєму розпорядженні не мав та не оцінював, чи з поважних, чи не з поважних причин відсутній позивач, чи є винуватість позивача у неявці на роботу. Як слідує із змісту ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. А тому вимога позивача про поновлення його на попередній роботі підлягає до задоволення у повному обсязі. Однак, вимога позивача в частині стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу до поновлення його на роботі, не відповідає вимогам чинного законодавства. Слід задовольнити цю вимогу за період з дня звільнення позивача по день розгляду справи в суді включно. В задоволені цієї вимоги в решті - слід відмовити. Як вбачається з довідки № 191 від 25.11.14 р. про доходи позивача, його середньоденний заробіток складає 58 грн. 24 коп.. відповідно, з огляду на те, що в період з 07.10.14 р. по 17.04.15 р. включно було (у жовтні 2014 р., включаючи 7 - ме число - 19, у листопаді 2014 р. - 20, у грудні 2014 р. - 23, у січні 2015 р. - 20, у лютому 2015 р. - 20, у березні 2015 р. - 21, у квітні 2015 р., включаючи 17 число - 12 робочих днів) 135 робочих днів, з розрахунку середньоденної зарплати позивача, на його користь слід стягнути з відповідача 7 862 грн. 40 коп. (58 грн. 24 коп. х на 135 робочих дні). Рішення слід звернути до негайного виконання в частині поновлення на роботі. Судовий збір у справі підлягає стягненню з відповідача на доход держави у повному обсязі. На підставі наведеного,

Outcome: partial