Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

В апеляційній скарзі на рішення Деснянського районного суду м Чернігова від 27 листопада 2013 року, яким позовні вимоги [PERSON] про стягнення з ПАТ КБ „Надра" 227710,20 грн. заборгованості за договором строкового банківського вкладу задоволено, відповідач, не погодившись з рішенням, просить його скасувати та ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову повністю. Доводами апеляційної скарги є посилання на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема в скарзі йдеться про помилкове застосування ст. 625 та 1061 ЦК України, які не підлягали застосуванню. Щодо порушення норм процесуального права, відповідач вважає, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано положення ч.1 ст.61 ЦПК України, на застосуванні якої наполягав відповідач у судовому засіданні. Зокрема, вказує, що нараховані позивачем 227 710,20 грн боргу, це: 3% річних за неправомірне користування коштами позивача, 21% річних за безпідставне збереження коштів відповідачем та 48160,75 грн інфляційних втрат, від суми 230464,42 грн . Апелянт також зазначає, що питання правомірності розрахунку суми вкладу, що підлягала поверненню позивачу у зв"язку з достроковим розірванням депозитного договору на підставі п.4.5.1 Договору вже було предметом перевірки в інших цивільних справах і за результатами ухвалених судових рішень перерахунок визнано обґрунтованим. Рішення по цих справах є чинними, що спростовує доводи позивача та висновки суду першої інстанції про безпідставність та неправомірність утримання відповідачем та користування коштами позивача. В письмових запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] просить її відхилити, а рішення суду залишити без змін. Позивач зазначає, що право власності та його захист від протиправних посягань гарантується Конституцією України, ст.ст. 316,321,328,599 та п.3 ст.1060 і п.4 ст.1061 ЦК України. Також, у запереченнях звертається увага суду на те, що у встановленому порядку права власності на частину вкладу 230464,42 грн позивача позбавлено не було, а було лише відмовлено судом у поверненні такої суми при ухваленні рішення про дострокове розірвання договору, тому, на думку позивача, відмова у захисті права власності не свідчить про позбавлення права власності на зазначену частину коштів, з огляду на положення ст.ст.321,328,346,599,1058 та 1061 ЦК України. Посилаючись на положення ст.ст.598-609 ЦК України, [PERSON] крім того, вважає, що розірвання договору не є підставою для припинення договору, тому банк має продовжувати виконувати свої зобов"язання за Договором. Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції ч.1 ст.61 ЦПК України позивач також вважає безпідставними, так як судовими рішеннями, на які посилається апелянт, право власності банку на суму 230464,42 не визнавалось. Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги відповідача та письмових заперечень позивача, перевіривши законність рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Задовольняючи позов про стягнення з ПАТ КБ „Надра" на користь позивача 227710,20 грн - суми, що складається з 3% річних, нарахованих на 230 464,32 грн за неправомірне користування відсотками з частини неповернутого вкладу (22443,68 грн), 21% річних, нарахованих судом з інших підстав, ніж заявлено позов, (157105,77 грн) та 48160,75 грн інфляційних за період з 04.08.2009 року по 31.10.2012 року, суд першої інстанції виходив з того, що , за змістом ч.1 ст.1058 ЦК України відповідач зобов"язаний був повернути вкладнику таку ж суму вкладу, яка була ним прийнята від вкладника за договором та сплатити відсотки. Суд першої інстанції також при ухваленні рішення виходив з правил непорушності права власності, закріпленого частинами 1,2 ст.321 ЦК України, а також з того, що з внесених позивачем на депозитний рахунок Банку 1 365 500,00 грн вкладнику [PERSON] було повернуто лише частину - 1135035,58 грн, різниця ж - 230464,42 грн ( 1356500,00 - 1135035,58 ) залишилась у неправомірному користуванні Банку в період з 04.08.2009 року по 31.10.2012 року. Дійшовши такого висновку, суд першої інстанції, ґрунтуючись на положеннях ч.2 ст. 625 ЦК України, визнав наявність правових підстав та доведеність наведених у позові обставин для стягнення з відповідача на користь позивача за прострочення виконання грошового зобов"язання 3% річних від простроченої суми з урахуванням інфляційних витрат. Також суд, вважаючи, що позивач, заявивши матеріально - правову вимогу про стягнення на підставі ст.1214 ЦК України 21% річних ( 157 105,77 грн) за збереження майна без достатньої правової підстави помилився лише в правовому обґрунтуванні вимог, тому, визнав за можливе задовольнити позов у цій частині з підстав, передбачених ч.4 ст.1061 ЦК України, якою регулюються питання порядку нарахування, зміни та виплати процентів на банківський вклад. Проте, з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись повністю апеляційний суд, виходячи з наступного. Апеляційним судом встановлено, що відповідно до депозитного договору № 649109 від 07.10.2008 року ( далі - Договір) [PERSON] цього ж числа внесла на депозитний вклад ВАТ КБ „Надра" строком на 12 місяців 1 356 500,00 грн з процентною ставкою 21% річних ( а.с.5). Відповідно до п.4.5.1 та 4.5.2 договору у випадку дострокового розірвання договору та повернення вкладу банк, у день, який вказаний у заяві, як день дострокового отримання вкладу, здійснює перерахунок нарахованих та/або сплачених процентів на суму, що виплачується за весь строк, за процентною ставкою дострокового розірвання депозиту за вимогою клієнта. Якщо сума раніше нарахованих та /або сплачених банком процентів перевищує суму процентів, що належить до виплати вкладнику, банк утримує різницю між цими сумами в момент дострокового повернення вкладу. Саме такого висновку дійшов апеляційний суд Чернігівської області у своєму рішенні від 21.05.2009 року, яким частково змінив рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.08.2009 року, суму вкладу, що підлягала поверненню, визначив у розмірі 1 135 035,58 грн., тобто, за мінусом утриманих раніше та перерахованих вкладнику відсотків (а.с.74). Після набрання чинності зазначеним судовим рішенням [PERSON] неодноразово зверталась з позовами до Банку, про стягнення 230 434,42 грн, з різним правовим обґрунтуванням протиправності утримання Банком цієї суми. У тому числі, посилалась на порушення прав власності та безпідставного утримання і зберігання Банком частини її вкладу, порушення ст.13,22,41,64 Конституції України, Європейської Конвенції про захист основних свобод і прав людини та ст.ст.387,1212 ЦК України. Проте, в задоволенні таких позовних вимог позивачці було відмовлено, у тому числі, виходячи з положень ч.1 ст.61 ЦК України та з посиланням на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 21.05.2009 року. Рішенням Деснянського районного суд м. Чернігова від 10.07.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суд Чернігівської області від 10 вересня 2013 року також відмовлено [PERSON] у задоволенні її позову до Банку про стягнення 230434,42 грн, як неправомірно утриманої відповідачем частини депозитного вкладу.( а.с.73-77). Вказаним рішенням суд визнав встановленим, що 230434,42 грн - це різниця між сумою депозитного вкладу 1 356 500,00 грн та сумою 1 135 035,58 грн, яка правомірно на підставі п. 4.5.1 Договору була утримана за рішенням суду у зв"язку з достроковим розірванням Договору. Рішення набрало чинності та відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України встановлені ним обставини доведенню не підлягають. Крім того, судом встановлено, що рішенням апеляційного суд Чернігівської області від 06.09.2010 року на користь позивачки стягнуто 118698,34 грн боргу по поточному рахунку, а також, за період з 08.10.2008 по 11.05.2011 року з поточного рахунку позивачкою знято 117743,71 грн у вигляді відсотків за користування кредитом. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 22.06.2011 року встановлено, що загальна сума стягнутих та нарахованих і виплачених позивачці коштів за цим договором на момент ухвалення рішення становила 1 371 477,63 грн., тобто, перевищувала розмір самого депозитного вкладу, що спростовує доводи позивача про неповне повернення їй депозитного вкладу ( а.с.74). З встановленого вбачається, що в оскаржуваному рішенні висновки суду першої інстанції про протиправне утримання та користування Банком власністю позивача - коштами у розмірі 230464,42 грн., не грунтуються на наявних у справі та досліджених доказах та суперечать приписам ч.1 ст.61 ЦПК України. Посилання суду першої інстанції на ст. 321 ЦК України, якою гарантується непорушність права власності та неможливість протиправного позбавлення чи обмеження у праві власності, є також помилковим, так як не може визнаватись протиправним чинне рішення суду, в якому вже дана правова оцінка доводами позивачки щодо протиправності утримання Банком частини її вкладу в розмірі 230434,42 грн. у задоволенні вимог про їх стягнення було відмовлено. Не обґрунтованим, на думку апеляційного суду, є також висновок районного суду про те, що банк протиправно користується власністю позивача - частиною вкладу, який на підставі ст. 1058 ЦК України зобов"язаний був повернути йому. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що частиною 1 ст.1058 ЦК України, крім іншого, передбачено, що правовідносини між банком та вкладником складаються на умовах та в порядку, встановленому договором. Враховуючи, що порядок взаєморозрахунків між банком та вкладником при достроковому розірванні Договору визначений та погоджений сторонами у пункті п.4.5.1 Договору від 07.10.2008 року тому, саме відповідно до цих умов, рішенням апеляційного суду від 21.05.2009 року було визначено до стягнення позивачу не 1 356 500,00 грн , а 1 135 035,58 грн. Також, рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.07.2013 року, залишеним у силі ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 10.09.2013 року, у тому числі з цих же підстав, відмовлено у задоволенні вимог про стягнення утриманої при взаєморозрахунках суми у розмірі 230434,42 грн. ( а.с.73-80). Відповідно до положень ст.627,630 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, а укладений договір є обов"язковим для виконання сторонами. Все вищенаведене свідчить про помилковість рішення суду першої інстанції про порушення відповідачем права власності [PERSON] і наявності підстав для захисту цього права шляхом задоволення позовних вимог про стягнення боргу. Крім того, на думку апеляційного суду, помилковим є висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення 157 105,77 грн підлягають задоволенню, але з інших правових підстав, ніж заявлено у позові - не на підставі ст.1214 та ст. 536 ЦК України, а відповідно до положень ч.4 ст.1061 ЦК України. Аналіз наведених правових норм та підстав, якими позивач обґрунтовував свій позов у зазначеній частині, свідчить про те, що суд першої інстанції на власний розсуд, не лише змінив правову норму, якою регулюються спірні правовідносини, але фактично вийшов за межі заявлених позивачем вимог, оскільки позовні вимоги [PERSON] у зазначеній частині ґрунтувались на поза-договірних правовідносинах (користування безпідставно набутим майном), а суд застосував закон, який регулює спори, що виникають з зобов"язальних правовідносин - з договору банківського вкладу хоча ці обставинги не зазначались у позові на обгрунтування вимог позивача . Наведене вище дає підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, яке не може залишатись в силі.

Outcome: dismissed