Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Рахівської міської ради Закарпатської області в особі виконавчого комітету про встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно. В обгрунтування позову зазначено, що [INFO] помер його батько [PERSON], після чого відкрилася спадщина на ? частину належної йому квартири [ADDRESS]. Спадкоємцем майна нині померлого [PERSON] є він його син [PERSON], який в силу ст.. 549 ЦК УРСР фактично прийняв спадщину, вступивши в управління та володіння спадковим майном - ? частиною квартири [ADDRESS]. Як спадкоємець першої черги спадкування за законом він звернувся до Рахівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Під час звернення нотаріус оглянула представлені ним документи і виявила розбіжності в особі батька в його свідоцтві про народження, а саме в графі батько, останній зазначений як «[PERSON]» замість правильного «[PERSON]», у зв"язку з чим йому надане роз"яснення стосовно необхідності підтвердження родинних відносин між ним [PERSON] та [PERSON]. Його батько [PERSON], був особою угорської національності. При видачі його свідоцтва про народження ім"я батька «[PERSON]» було перекладено як «[PERSON]», хоча як загально відомо ім"»я не перекладаються. Також, разом із зазначеними перешкодами в отриманні ним свідоцтва про право на спадщину за законом стала відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії через те, що відсутня реєстрація правовстановлюючих документів спадкового будинку за спадкодавцем [PERSON], тобто встановлено відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно. Проте, належність спадкодавцю 1/2 частини квартири [ADDRESS] стверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 31 січня 1994 року, яке повинно було бути зареєстроване в органах БТІ. Факт відсутності реєстрації спадкового майна за спадкодавцем свідчить постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв"язку з відсутністю реєстрації правовстановлюючих документів на спадкове майно. Саме не вчинення спадкодавцем [PERSON] відповідних дій по належному оформленню свого права власності, шляхом реєстрації свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Фондом комунального майна рухівської районної Ради народних депутатів 31 січня 1994 року, і спричиняє сьогодні подання ним як спадкоємцем за законом позову про визнання права власності, оскільки в нотаріальному порядку оформити своє право власності на спадщину він не може. На підставі наведеного просив встановити факт, що померлий [INFO] [PERSON] згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO] та [PERSON], згідно свідоцтва про його, [PERSON], народження серії [NUMBER] від 29 травня 1971 року, є рідним його, [PERSON], батьком, визнати за ним, [PERSON], [INFO], ІПН: [NUMBER], мешканцем [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], право власності на ? частину квартири [ADDRESS], загальною площею 65,79 кв.м., житловою площею 46,01 кв.м., допоміжною площею 19,78 кв.м. Позивач [PERSON] в судовому засіданні присутній не був. Надава заяву про розгляд справи за його відсутності і підтримання позовних вимог. Представник відповідача - Рахівської міської ради в судове засідання не з"явився. Заступник міського голови [PERSON] направив суду заяву про розгляд справи без участі представника ради та визнання позовних вимог. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON], після чого відкрилася спадщина на ? частину належної йому квартири [ADDRESS]. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Так, відповідно до ст.. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Спадкоємцем майна нині померлого [PERSON] є він, його син [PERSON]. Звернення позивача до суду з вимогою встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно зумовлене порушенням його права на отримання власності в порядку спадкування згідно відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в його користь, в зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на право власності на спадковий будинок та родинної спорідненості із спадкодавцем. Відповідно до ст. 255 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Судом встановлено, що батько позивача [PERSON], був особою угорської національності. При видачі позивачу свідоцтва про народження ім"я батька «[PERSON]» було перекладено як «[PERSON]», хоча як загально відомо ім"я не перекладаються. Таким чином, судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] являється сином спадкодавця [PERSON], померлого [INFO], а отже є, в силу ст. 529 ЦК УРСР спадкоємцем першої черги спадкування за законом. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Норми ст. 392 ЦК не застосовуються щодо вимог про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва (ч. 3 ст. 376 ЦК), оскільки особа не є власником, а лише заявляє вимогу про встановлення права власності на об'єкт самочинного будівництва. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Тому, випливає висновок, що підтвердженням належності ? частини квартири [ADDRESS], [PERSON] є свідоцтво про право власності на житло, видане Фондом комунального майна Рахівської районної Ради народних депутатів 31 січня 1994 року. При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Для набуття спадщини необхідна наявність ряду умов. Першою необхідною умовою є відкриття спадщини, під якою розуміють настання таких юридичних фактів, які обумовлюють виникнення у спадкоємця права на набуття спадщини - права на спадкування. До таких юридичних фактів, передусім, відноситься смерть спадкодавця. Але в момент відкриття спадщини спадкоємець набуває лише право на спадкування, але не право власності на саму спадщину. Для виникнення права власності на спадщину спадкоємець повинен належним чином здійснити (реалізувати) право на прийняття спадщини. Здійснення права на спадкування, передусім, полягає в тому, що спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийняття спадщини можливе двома способами: шляхом пасивної поведінки спадкоємця, яка передбачена ст. 549 ЦК УРСР, яка встановлює, що для прийняття спадщини достатньо того факту, що спадкоємець, вступив у оперативне управління та володіння спадковим майном, і протягом строку для прийняття спадщини не відмовився від неї. Такі спадкоємці також подають заяву про видачу їм документа, що підтверджує їх право на успадковане майно, але можуть це зробити незалежно від закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини; шляхом активної поведінки, тобто подачі заяви про прийняття спадщини та видачі їм відповідного свідоцтва. Для такого способу прийняття спадщини, який буде стосуватися всіх інших спадкоємців, існує певний строк для подачі заяви. Судом встановлено, що позивач прийняв спадщину, оскільки на час відкриття спадщини проживав у спадковому будинку разом зі спадкодавцем, вступивши таким чином в оперативне управління та володіння спадковим майном, у зв'язку з чим набув правового статусу особи, яка цю спадщину прийняла, що зокрема стверджено реєстрацією проживання позивача в цій квартирі. Спору щодо набуття права на спадщину не існує, згідно Витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 8 серпня 2016 року №44695853. Таким чином, враховуючи, що позивач по справі належить до спадкоємців за законом, спадщину прийняв, майнового спору з приводу спадкування не існує, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню. Питання відшкодування судових витрат позивачем не ставилось.

Outcome: approved