Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом де вказує, що 13 липня 1996 року померла його мати - [PERSON] 12 липня 1996 року від її імені був посвідчений заповіт, яким мати заповіла усе належне їй на час смерті майно його сестрі - відповідачеві по справі. У зв"язку з тим, що мати перед смерттю приймала знеюолюючі ліки, у нього виникли сумніви у тому, що на момент посвідчення заповіту мати розуміла значення своїх дій, у зв"язку з чим звернувся до суду з позовом про визнання заповіту недійсним. Рішенням Харківського районного суду Харківської області 30 березня 2005 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2005 року та ухвалою Верховного Суду України від 14 листопада 2006 року, його позов був задоволений частково. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 04 квітня 2011 року між ним та відповідачем було розподілено спірне майно у вигляді домоволодіння №56 по вулиці Зміївській у с.Безлюдівка Харківського району Харківської області. Після завершення розгляду цієї справи ним були виявлені нові для справи обставини, а саме - те, що секретар Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області, яка посвідчувала заповіт від імені його матері, не мала права цього робити, оскільки на неї рішенням селищної ради не були покладені такі обов"язки. Тому просив визнати заповіт, посвідчений 12 липня 1996 року від імені [PERSON] на користь [PERSON] секретарем Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області недійсним. Позивач у судове засідання не з"явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив. Тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність, за присутності його представників. Представники позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали і просили задовольнити у повному обсязі, надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позові. Також пояснили, що зазначені у позові обставини вони дізнались у 2014 році, тому вважають, що строк позовної давності ними пропущений не був. Відповідач та його представник у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнали та просили відмовити у задоволенні позову, застосувавши наслідки спливу строку позовної давності, посилаючись на те, що про наявні обставини позивачеві було відомо ще у 2005 році, що підтверджується рішеннями суду, постановленими за його зверненнями. Заслухавши сторони, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або інтереса. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст.260 ЦК України позовна давність обліковується за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 254-256 цього Кодексу. Порядок обрахування позовної давності не може бути змінений за домоволеністю сторін. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається зі дня коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 267 ЦК України встановлено, що заява про захист цивільного права або інтереса може бути прийнято судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, яка зроблена до постановлення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як встановлено у судовому засіданні 12 липня 1996 року [PERSON], мати сторін у справі, залишила заповіт, посвідчений секретарем Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області, яким заповіла усе належне їй майно відповідачеві по справі - [PERSON] 13 липня 1996 року [PERSON] померла. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 30 березня 2005 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2005 року, позов [PERSON] було задоволено частково, було визнано за ним право власності на 89/200 часток домоволодіння №56 по вулиці Зміївській в с.Безлюдівка Харківського району Харківської області, за [PERSON] було визнано право власності на 111/200 часток спірного домоволодіння після смерті батьків. В решті позовних вимог було відмовлено. Також судом встановлено, що під час цього судового розгляду ставилось питання щодо визнання заповіту, посвідченого [PERSON] недійсним, у якості свідка допитувалась секретар Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області [PERSON], яка надавала пояснення з приводу посвідчення нею оспорюваного заповіту. До того ж, як встановлено у судовому засіданні, і цей факт підтверджений і не оспорювався представниками позивача, позивач звернувся за юридичною допомогою у квітні 2011 року і під час надання йому правової допомоги були встановлені обставини, на які він посилається як на підстави недійсності заповіту. Суд не приймає до уваги надану позивачем на підтвердження викладених в позові обставин, постанову про закриття кримінального провадження, постановлену 23 березня 2015 року старшим слідчим Харківського РВ (з обслуговування Харківського району та м.Люботин) ГУМВС України в Харківській області [PERSON], оскільки відповідно до вимог ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов"язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Суд не приймає до уваги докази, надані позивачем на підтвердження своєї позиції, викладеної в позові, а саме - лист головного територіального управління юстиціх в Харківській області №О-32/01.0119/2 від 24.06.2015 року (а.с.12-14); лист Міністерства юстиції України №О-12277/13 від 08.07.2015 року (а.с.15-16), оскільки, як вбачається з ухвали Харківського районного суду Харківської області від 28 лютого 2014 року, яка була залишена без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 20.05.2014 року, позивачеві було відмовлено в перегляді рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 травня 2005 року за нововиявленими обставинами, у зв"язку з пропуском строків звернення із заявою про перегляд рішення у зв"язку з нововиявленими обставинами (а.с.75-76). Таким чином, суд доходить до висновку про те, що про ті обставини, на які посилається позивач, як на обгрунтовання своїх позовних вимог, були відомі позивачеві ще у 2005 році, доказів поважності пропуску позовної давності ані позивачем ані його представниками суду не надано, а тому, суд доходить до висновку про те, що позов [PERSON] задовленню не підлягає, у зв"язку з пропуском строків позовної давності. \~ \~ \~ \~На підставі вищевикладеного, ст.ст.256, 257, 260, 261, 267 ЦК України,

Outcome: dismissed