Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

В провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за основним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власноств та поділ майна. Позивачка за основним позовом у квітні 2019 року звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 08.05.1993 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] , від шлюбу мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 30.06.2015 року шлюб між ними розірвано. Також вказувала, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , яка отримана нею на підставі договору купівлі-продажу та згідно свідоцтву про право на спадщину, після смерті її матері. Відповідач був зареєстрований у спірну квартиру під час шлюбу, однак, з жовтня 2014 року, відповідач в квартирі не проживає, в ній не має його особистих речей, витрат по сплаті комунальних послуг він не несе. 07.03.2019 року вона направила відповідачу повідомлення з вимогою знятися з реєстрації у вказаній квартирі, однак вказане повідомлення він не отримав. Оскільки відповідач вже не є членом її сім"ї, порушує її права, як власника житла, просила визнати його таким, що втратив право користування вказаною квартирою. 19.04.2019 року протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями визначено головуючою суддею Величко Т.О. 19.04.2019 року ухвалою судді відкрито провадження у вказаній справі та призначене підготовче судове засідання. 13.08.2019 року протокольною ухвалою суду прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Звертаючись до суду із зустрічним позовом, [PERSON] свої позовні вимоги обгрунтовував тим, що 08.05.1993 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] , від шлюбу мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вказуав, що в м. Києві житла не мав та після одруження поселився до квартири матері позивача де вони проживали разом із позивачем. Вказував, що з метою поліпшення житлових умов, мати відповідачки [PERSON] - [PERSON] 18.04.1996 року продала належну їй квартру [ADDRESS] і 14.06.1996 року спільно з його на той час дружиною [PERSON] , оформили кв. [ADDRESS] на себе. Позивач за зустрічним позовом вказував, що квартира була оформлена по 1/2 частині на його вже колишню дружину- відповідачку [PERSON] та її матір. Позивач вказує, що оскільки квартира прибана у шлюбі з відповідачем [PERSON] вважає, що 1/2 частини квартири є спільною сумісною власністю подружжя набутою під час шлюбу. Позивач за зустрічним позовом вказував, що [INFO] мати відповідачки померла і вона, як дочка померлої, прийняла спадщину та оформила у 2018 році на себе 1/2 частину спірної квартири, що належала її матері. Позивач вкзував, що спільне життя у них не склалось з відповідачем тому 30.06.2015 року рішенням суду їх шлюб розірвано. Позивач вказував, що оскільки відповідачка не має наміру добровільно виділити йому належну йому 1/4 частину спірної квартири придбаної під час шлюбу, змінила замки на вхідних дверях та створює штучні перепони в її користуванні, просив визнати 1/2 частину кв. [ADDRESS] спільним майном подружжя та, в порядку поділу спільного майна, визнати за ним право власності на 1/4 частину вказаної квартири. Позивачка за основним позовом та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Відповідач та його представники в судовому засіданні проти основного позову заперечували, зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити. Суд, вислухавши доводи сторін у справі, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що кв. [ADDRESS] згідно договору дарування купівлі- продажу від 14.06.1996 була придбана [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах (а.с.82- 83) року. Також судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.05.1993 року, від шлюбу мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , 30.06.2015 року рішенням суду їх шлюб розірвано (а.с.54, 79). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копіює свідоцтва про смерть (а.с.80). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] прийняла спадщину після померлої матері [PERSON] у вигляді 1/2 частини кв. [ADDRESS] (а.с.109). Згідно акту, від 08.04.2019 року, підписаного мешканцями будинку [ADDRESS] , відповідач [PERSON] у кв. [ADDRESS] не проживає (а.с.12), вказаний доказ є неналежним доказом, оскілки оформлений не належним чином. Відповідач за зустрічним позовом подала відзив на зустрічний позов, вказує, що про запозичення її чоловіком грошових коштів у розмірі 8000 доларів США, їй нічого не відомо, що вона згоду на оформлення її чоловіком позики не надавала, що у сім"ї не було доходів віддавати такі кошти, також у розписці не вказано, що грошові кошти позичені відповідачем, саме на придбання спірної квартири та в інтересах сім"ї. Вказує, що спірна квартра була придбана виключно за гршові кошти її матері, які з"явилися від продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , з якою вона , позивач за зустрічним позовом та її матір виїхали у зв"язку із її продажем та поселилися у спірній квартирі, після її придбання її матір"ю гр. [PERSON] ., яка при оформленні Договору купівлі-продажу оформила 1/2 частину квартир на себе, та 1/2 квартри на неї- свою доньку за своєю волею , а тому вказує, що відповідач не приймав грошової участі у придбанні квартири, як і вона, оскільки таких грошей у сім"ї не було. Вказує, що між нею та позивачем за зустрічним позовом, згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30.06.2015 року було розірвано. Вказаним рішенням суду встановлено, що сторони фактично з жовтня 2014 року проживають окремо, не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільно господарство. Відповідач за зустрічним позовом вказує, що позивач у добровільному порядку виїхав зі спірної квартири з жовтня 2014 року, квартру не утримував, не просив усунути перешколи йому у користуванні його власністю, а тому пропустив трирічний строк позовної давності щодо пред"явлення позову про поділ майна. Відповідач та представник відповідача вказували, що позивач за зустрічним позовом не надав суду докази, що відповідач чинила йоиу перешкоди в користуванні квартирою, змінала замки, не надавала можливості її утримувати тощо, а тому просять суд основний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідно до ч.1, ч.4 ч.5,ч.6 ч.7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. На час виникнення правовідносин між сторонами у справі діяв Цивільний кодекс Української РСР ( редакції1963 року). Згідно вимог ст 3 Цивільного поцеуального кодексу України, (редакції 15.12.2017 року) цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.2. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.3. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.4. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім"ю Української РСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ст. 23 Кодексу про шлюб та сім"ю Української РСР Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Судом встановлено, що сторни у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.05.1993 року та шлюб було розірвано за рішеням Святошинського районного суду м. Києва 30.06.2015 року ( а.с.31-34). Судом встановлено, що рішеням Святошинського районного суду м. Києва від 30.06.2015 року, встановлено, що сторони фактично з жовтня 2014 року проживають окремо, не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільно господарство, до вказаних обстаивн суд застосовує вимоги ч.4 ст. 81 ЦПК України. Судом встановлено, що сторони у справі до укладення шлюбу власного житла в м. Києві не мали та після одруження проживали разом із матір"ю відповідача за зустрічним позовом за адресою: [ADDRESS] , яка належала на праві власності [PERSON] -матері відповідача за зустрічним позовом. Судом встановлено, що згідно Договору курівлі-проджу від 18.04.1996 року [PERSON] продала квартиру адресою: [ADDRESS] ,( а.с.105). Судом встановлено, що сторони у справі не надали суду докази про рівень своїх доходів за період з часу укладення шлюбу 1993рік по 14.06.1996 рік по день укладення гр. [PERSON] та [PERSON] договору курівлі продажу спірної квартири за адресою: [ADDRESS] , а також не повідомили про підстави звільнення від доказування. Позивач за зустрічним позовом вказував, що позичів грошові кошти на придбання спрної квартири розмірі 8000 доларів США у свого друга та надав суду копію розписки ( а.с.96), що підтверджує його вклад на придбання спірної квартри, а тому вважає вказану квартиру спільним сумісним майном подружжя в частині 1/2 частини. Судом встановлено, що позивач за зустрічним позовом Договір купівлі продажу квартири від 14.06.1996 року, який був оформлений на його тещу гр. [PERSON] та на той час дружину [PERSON] недйсним не визнавав. В період часу після припиненні фактичних шлюбних відносин з жовтня 2014 року та звільненням спірної квартири не звертався до суду із позовами про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення, тощо, докази про його там проживання також відсутні. Також не надано суду доказів щодо утримання спірної квартири з боку позивача за зустрічним позовом за період з жовтня 2014 року. Судом встановлено, що на час виникнення цивільних прав та обов"язків між стронами у справі під час придбання спірної квартири, у відповідності до вимог ст.23 КпШС Української РСР, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Згідно вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.2. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків. Згідно вимог ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно вимог ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно вимог ст.79 ЦПК України Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ч.ч.1,4,5,6,7, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що в обгрунтування зустрічних позовних вимог позивач стверджує, що він після одруження із відповідачем за зустрічним позовом поселився разом із нею у квартирі її матері, оскільки ні він ні його дружина на праві власності нерухомого майна в м. Києві не мали. Судом встановлено, що в рахунок джерела походждення коштів на придбання спірної квартири позивач за зустрічним позовом вказує на грошові кошти у розмірі 8000 доларів США у 1996 році, які він запозичив у свого друга, та які повернув у 1998 році, на питання суду з яких джерел було повернуто грошові кошти позивач повідомив, що позичив у іншого друга та віддав. Суд вважає неналежним та недостатнім доказом копію розписки від 01.02.1996 року ( а.с.96) , яка у порядку вимог ч.8 ст.43 ЦПК України не засвідчена самим позивачем за зустрічним позовом, або його представником з оригіналом згідно, а також яка не містить доказів, що такі гроши позичалися позивачем за зустрічним позовом саме на придбання спірної квартири, та в інтересах сім"ї. Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Власник житла усуває перешкоди в користуванні цим житлом зареєстрованою особою шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно ст.72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що щлюб між сторнами у справі було розірвано 30.06.2015 року, а тому у порядку вимог ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Судом встановлено, що відповідач за основним позовом [PERSON] подав зустрічний позов 09.08.2019 року ( а.с.47-50), а тому пропустив встановлений законом строк звернення до суду в один рік та не просив суд поновити такий строк пропущений з поважних причин. Судом встановлено, що відповідач за основним позовом [PERSON] у спірній квартирі постійно не прроживає з жовтня 2014 року, періодично відвідував свох дітей, про що не заперечує позивач, доказів про утриимання спірної квартри суду не надав, хочя зареєстрований у спірній квартирі, місце свого проживання суду не повідомив. Судом встановлено, що письмрвий доказ (а.с.12) є неналедним доказом, оскілки не містьь інформацію щодо предмета доказування, а саме відсутні докази за чякий періол відповідач [PERSON] не поживає у спрній квартрі. Судом встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.7) позивач за основним позовом [PERSON] , є єдиним власником спірної квартириквартири за адресою: [ADDRESS] . Верховний Суд України у своїх постановах - від 16.12.2015р. по справі № 6-2641цс15,- від 12.10.2016р. по справі № 6-846цс16, висловив наступну Правову позицію щодо застосування норм СК України:«Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя», аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у Постанові (ВС ВП у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018р.) Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна;2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя». Згідно вимог ст. 317ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.2. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.2. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач за зустрчним позовом постійно не проживає у спірній квартирі з жовтня 2014 року. Судом встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.7) позивач за основним позовом [PERSON] , є єдиним власником спірної квартири за адресою: [ADDRESS] , реєстрація права власності відбулась 04.04.2018 року. Судом встановлено, що ткож після реєстрації права вланості на спірну квартру за позивачем за основним позовом, відповідач більше року не проживав такод у спірній квартирі, хоча був зареєстрований, доказів про поважні причинивідсутності в квартирі суду не подав, та не полав докази про підстави звільення від доказування. Таким чином, аналізуючи наявні докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки, оскільки відповідач, втратив право користування цим жилим приміщенням після того як залишив квартиру. Реєстрація відповідача у квартирі на даний час чинить позивачці перешкоди у користуванні та розпорядженні спірною квартирою, в зв`язку з чим права підлягають захисту в судовому порядку, а тому суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги. А тому суд заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши зміст основного та зустрічного позовів, відзиви на основний та зустрічний позови, відповіді на відзиви, дослідивши письмові докази, з урахуванням вимог ст.ст.12,13,76-82 ЦПК України дійшов висновку, що основний позов доведений та підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити. З урахуванням викладеного, суд вважає, що зустрічний позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: approved