Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-09 00:00:00

[PERSON] 15 червня 2020 року звернулася до суду з позовом до ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" про визнання недійсним кредитного договору, в якому просить визнати договір №494224850, укладений 23 квітня 2019 року, - недійсним, оскільки цим договором було порушено її права, як споживача. Ухвалою судді від 15 червня 2020 року у справі відкрито провадження та справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі. Вказує, що 23 квітня 2019 року між нею та відповідачем ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" було укладено кредитний договір №494224850, відповідно до умов якого позивач отримала кредит на суму 9630,00 гривень; проценти за користування кредитом складають 0,99% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту. За фактичний час користування кредитом позичальник сплачує товариству проценти за користування кредитом з розрахунку 361,35 відсотків річних. Проте відповідачем не було ознайомлено її з "Правилами надання грошових коштів у позику", що є істотним порушенням прав позивача як споживача послуг наданих Товариством. Просила розгляд справи здійснювати без її участі. В поданому до суду 06 липня 2020 року представником відповідача ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" В.І. Прокопенко відзиві на позовну заяву вказує, що 23 квітня 2019 року між ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та позивачем було укладено Договір №494224850, за яким фінансова установа надала [PERSON] кредит на суму 9630,00 гривень на умовах строковості, зворотності та платності, а позивач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Строк платежу за Договором закінчився, а позивач не виконав свої зобов`язання та не повернув грошові кошти відповідно джо умов кредитного договору. Також зазначає, що позивач є клієнтом відповідача з 23 лютого 2017, та вже укладав 15 договорів кредитування, та виконала усі їх умови погодившись з усіма умовами, відповідальністю за порушення зобов`язань по оплаті, сплативши відсотки за користування коштами, які були надані у кредит за такими Договорами, тому спірний укладений Договір позивачем був не першим з фінансовою установою. Крім того, Договір містить усі істотні умови, зокрема інформацію про річну відсоткову ставку, а саме у п. 1.5 Договору, який позивач надав. Договір від 23 квітня 2019 року було укладено в електронній формі, який відповідно до норм чинного законодавства прирівнюється до письмової форми, та підписаний позивачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідно до п.6 ч.1 ст.3, ст. 12 ЗУ "Про електронну комерцію", тобто посилання позивача щодо неналежності форми правочину вважає нікчемними. Окрім цього, зазначає, [PERSON] було вчинено певну сукупність дій, спрямовану на отримання кредиту від ТОВ "Манівео швидка допомога фінансова допомога", тобто позивач самостійно для себе визначив необхідний обсяг часу для ознайомлення з умовами Договору, після чого проявив намір вступити з фінансовою установою в договірні відносини на умовах визначених Правилами, вважає, що правові підстави для задоволення позову відсутні, тому просить відмовити в задоволені позову. Розгляд справи прововдити без участі представника на підставі наявних при справі матеріалів. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За нормами ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, судом встановлено та підтверджується письмовими доказами, що 23 квітня 2019 року між ТОВ "Манівео швидка допомога фінансова допомога" та [PERSON] укладено Договір №494224850, відповідно до умов якого ТОВ "Манівео швидка допомога фінансова допомога" надало [PERSON] кредит без конкретної споживчої мети в розмірі 9630,00 гривень на строк 30 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 0,99% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту, визначеного в п.1.3 Договору. Відповідно п.1.5 Договору, позичальник сплачує Товариству процент за користування кредитом за фактичний час користування кредитом з розрахунку 361,35% річних. Пунктом 1.6 Договору визначено, що розрахунок сукупної вартості кредиту та термін платежу зазначені в графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього Договору. Згідно графіку розрахунку до кредитного Договору №494224850 від 23 квітня 2019 року, сукупна вартість кредиту складає 129,70% від суми кредиту (у процентному виражені) або 12490,20 гривень (у грошовому виражені) та включає в себе: проценти за користування кредитом 29,70% від суми кредиту (у процентному виражені) або 2860,20 гривень (у грошовому виразі); суму кредиту 9630,00 гривень. Відповідно до п.4.1 вказаного Договору, невід`ємною частиною цього Договору є "Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту "Смарт" ТОВ "Манівео швидка допомога фінансова допомога". Уклавши цей Договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на сайті Товариства: www.moneyveo.ua. В п.4.4 Договору зазначено, що сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та товариством в якості підпису позичальника буде використовуватись електронний підпис однаразовим ідентифікатором, відповідно до Правил та ЗУ "Про електронну комерцію", що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис. Відповідно до Договору №349881216 від 23 лютого 2017 року укладений між ТОВ "Манівео швидка допомога фінансова допомога" та [PERSON] , відповідач надав грошові кошти у кредит позивачу. Станом на 02 липня 2020 року заборгованість за вказаним кредитним договором відсутня, що підтверджується довідкою ТОВ "Манівео швидка допомога фінансова допомога" від 02 липня 2020 року. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України "Про захист прав споживачів" поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно з п.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. За змістом статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів", до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Даний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України №6-1341цс15 від 02 грудня 2015 року. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, але не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів"). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч.2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів". Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: - умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини 1 статті 3, частина 3 статті 509 ЦК України); - умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; - умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із ч.3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (ч.4 ст.18 ЗУ "Про захист прав споживачів"). Стаття 19 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно зі ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом встановлено, що на офіційному сайті ТОВ "Манівео швидка допомога фінансова допомога" в мережі Інтернет, 23 квітня 2019 року між ТОВ "Манівео швидка допомога фінансова допомога" та [PERSON] укладено Договір №494224850, відповідно до умов якого ТОВ "Манівео швидка допомога фінансова допомога" надало [PERSON] кредит без конкретної споживчої мети в розмірі 9630 гривень на строк 30 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,99% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту, визначеного у п.1.3 Договору. В статті 3 ЗУ "Про електронну комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлення в електронній формі. За змістом ст.11 ЗУ "Про електронну комерцію", електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документу з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч.2 ст.12 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансова установа до укладання з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: 1) фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; 2) умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; 3) порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; 4) правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення наданої фінансової послуги; 5) механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядку урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; 6) реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; 7) розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами. Таким чином, сторонами по справі не заперечується факт укладання спірного кредитного Договору в електронному вигляді. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Факт отримання коштів у визначений умовами договору спосіб позивачем не заперечувався. Крім того, зі змісту оспорюваного кредитного договору №494224850 вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено дату його укладення, суму кредиту, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник [PERSON] погодилася на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання нею договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. За ст.6 ЗУ "Про електронний документ та електронний документообіг", електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документу, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документу. Відносини, пов`язані з використанням електронних цифрових підписів, регулюються законом. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах. Згідно п.6 ч.1 ст.2 ЗУ "Про електронну комерцію", електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Так, згідно матеріалів справи, судом встановлено, що оспорюваний Договір, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного Договору. Матеріалами справи підтверджено, що на момент укладення Договору позичальнику була надана повна та вичерпна інформація, необхідна та достатня для прийняття нею зваженого та свідомого рішення щодо отримання кредиту та укладений сторонами кредитний Договір відповідає положенням ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів". Згідно зі ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України). Згідно ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом ч.ч1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст.627 ЦК України). Позивач була ознайомлена з умовами договору та поставила свій електронний підпис, також перед укладанням договору, позивач сама заповнила графи для надання кредиту, надавши відповідачу особисті дані. Враховуючи та аналізуючи вказані норми права суд вважає, що сторонами при укладенні кредитного Договору, було досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, про що свідчать підписання позивачем електронним підписом та його виконання відповідачем. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, що передбачає ст.1046 ЦК України. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Частиною 3 ст.215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Отже інформація, яка повинна бути надана до моменту укладання договору однією із сторін є частиною пропозиції та істотною умовою договору, оскільки обов`язковість її оприлюднення прямо передбачена Законом. Щодо доводів позивача про те, що кредитний Договір №494224850 було укладено з порушенням вимог Закону України "Про захист прав споживачів", так як перед його укладенням, всупереч ч.2 ст.11, позичальнику не було повідомлено про кредитні умови, зокрема: про орієнтовну сукупну вартість кредиту, та розмір відсоткової ставки, суд вважає їх безпідставними, з огляду на наступне. Згідно п.4.1 Договору №494224850, невід`ємною частиною цього Договору є "Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту "Смарт" ТОВ "Манівео швидка допомога фінансова допомога". Уклавши цей Договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на сайті Товариства: www.moneyveo.ua. Крім того в пункті 4.9 кредитного договору №494224850, підписаного позивачем [PERSON] , прямо зазначено, що позичальник підтверджує отримання від Товариства до укладення цього договору, інформацію, вимоги надання якої передбачені в законодавстві України, отримання кредиту не на споживчі цілі та інформацію надання Товариством з дотримання вимог законодавства України та забезпечує правильне розуміння Позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Частина 5 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Правила надання грошових коштів у кредит ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті. Ці правила є публічною пропозицією (офертою), у розумінні ст.ст.641, 644 ЦК України, на укладення договору кредиту, та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що перед укладенням договору вона не була ознайомлена з усією інформацією про умови кредитування, як того вимагає ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки, звернувшись до ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" з заявкою на отримання кредиту та підписавши договір, [PERSON] засвідчила той факт, що вона обізнана з Правилами, які включають в себе і умови кредитування. Крім того, твердження позивача про те, що кредитний договір №494224850 за своїм змістом не відповідає вимогам закону, так як в ньому не зазначено загальної вартості кредиту, не ґрунтуються на встановлених обставинах справи та досліджених судом доказах, оскільки сукупна вартість кредиту, в процентному та грошовому виразі, вказана в додатку №1 - графіку розрахунків, який, відповідно до п.1.6 Договору, є його невід`ємною частиною, та також був підписаний [PERSON] за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Тому жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення кредитного договору з боку ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" існувало свідоме приховування реального розміру ставок та сукупної вартості кредитного договору і такими діями відповідача позивача було введено в оману, позивачем не було надано. Також суд звертає увагу на те, що відповідно до наданого відповідачем Договору №349881216 укладеного 23 лютого 2017 року, позивач користувалася послугами ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та укладала договір в електронній формі Договір про надання кредиту, який виконувала та була ознайомлена з його умовами, відповідальністю за порушення зобов`язань по сплаті, сплачувала проценти за користування наданими коштами, які були надані у кредит за таким Договором. Оскільки судом не встановлено обставини, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору №494224850 вимогам законодавства та про несправедливість його умов, так як доводи позивача [PERSON] про введення її в оману при укладенні спірного договору та нечесну підприємницьку практику ґрунтуються виключно на її поясненнях і спростовуються самим змістом договору, суд не вбачає підстав для визнання спірного договору недійсним з підстав, передбачених ст.ст.203, 215, 230 ЦК України та ст.ст.11, 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач при подачі позовної заяви була звільнена від сплати судового збору, а в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, тому судовий збір слід компенсувати за рахунок держави. На підставі статтей 11, 203, 215, 230, 509, 526, 610-612, 628, 638, 641, 644, 1054 ЦК України, Закону України "Про електронний документ та електронний документообіг", Закону України "Про захист прав споживачів", Закону України "Про електронну комерцію",

Outcome: dismissed