Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Управління державної казначейської служби України у Святошинському районі міста Києва про стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. завдану їй бездіяльністю Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві при здійсненні виконавчого провадження № 33804253 від 09.08.2012 року. Так, будучи присутньою у судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Суду пояснила, що з 09.08.2012 року на виконанні Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві перебуває виконавче провадження № 33804253 згідно виданого Шевченківським районним судом м.Києва виконавчого листа по виконанню рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 24.11.2009 року про стягнення на її користь з боржника [PERSON] суми боргу у розмірі 504 189 грн. 27 коп. Проте, вже більше шести років державний виконавець бездіє, рішення суду не виконує, дієві засоби виконання не застосовує, як наслідок чого за весь час перебування на виконанні вказаного виконавчого листа жодної копійки їй так і не виплачено. Натомість, вказане виконавче провадження з 2016 року було втрачено працівниками ВДВС, у зв"язку з чим виконавчі дії по ньому взагалі не проводилися, тільки 12.02.2018 року ухвалою суду за відповідним поданням державного виконавця було прийнято рішення про видачу дублікату зазначеного виконавчого листа. Отже, позивач зазначає, що службові особи Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, допустили надмірне тривале провадження з 09.08.2012 року по день розгляду навіть цієї справи, а в період з 01.07.2016 року по 12.02.2018 року виконавче провадження взагалі не здійснювали через втрату з їх вини виконавчого листа, та внаслідок такої протиправної поведінки вона зазнала глибоких душевних старждань, як інвалід другої групи, яка окрім відповідної пенсії немає жодного доходу, та як особа, яка особливо потребує виконання рішення суду в частині стягнення з боржника на її користь грошей. Таку моральну шкоду позивач оцінює у 50 000 грн., яку і просить стягнути з Держави в особі Управління державної казначейської служби України у Святошинському районі міста Києва. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладений у позові та просив їх задовольнити. Представник відповідача Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх недоведеність та безпідставність, і на те, що державний виконавець у провадженні якого воно раніше перебувало вчиняв всі необхідні дії по його належному виконанню, проте таке не було можливим за відсутність коштів, які могли би бути звернуті до виконання тощо. Представник відповідача Управління державної казначейської служби України у Святошинському районі міста Києва будучи присутнім у судовому засіданні проти позову заперечував, вказуючи що Управління державної казначейської служби України у Святошинському районі міста Києва не має нести відповідальність в даному випадку, докази в підтвердження позовних вимог не були надані позивачем. У відповідності до норм ЦПК України представником відповідача Управління державної казначейської служби України у Святошинському районі міста Києва було надано суду відзив, представником позивача відповідь на відзив, які міститься в матеріалах справи та беруться судом до уваги. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперчення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 24.11.2009 року, ухваленим у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу позовні вимоги задоволено й вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг у розмірі 504 189 грн. 27 коп. та судові витрати. 23.04.2010 року на виконання вищевказаного рішення суду Шевченківським районним судом м.Києва видано відповідний виконавчий лист. 09.08.2012 року старшим державним виконавцем відділу ДВС Святошинського РУЮ у м.Києві винесено постанову про відкриття виконавчого повадження № 33804253. 09.08.2012 року - постанову про приєднання виконавчого провадження № 33804253 до зведеного виконавчого провадження № 34314021. Згідно наданого суду виконавчого провадження, відповідно до ухвали суду від 11.02.2019 року вбачається, що жодних виконавчих дій до 11.02.2016 року не вчинялося, доказів зворотньому суду не надано. Згідно листа за підписом начальника відділу ДВС Святошинського РУЮ у м.Києві від 14.03.2017 року № 3701/15.8-25 вбачається, що оригінал вказаного виконавчого документа було втрачено 01.07.2016 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 12.02.2018 року відповідне подання Святошинського районного відділу ДВС м.Києва задоволено, прийнято рішення про видачу дубліката виконавчого листа, який було втрачено. 11.02.2016 року державним виконавцем було видано постанову про розшук майна боржника. 19.03.2016 року - про зупинення виконавчого провадження у зв"язку із розшуком транспортного засобу боржника, 23.07.2016 року - про призначення експерта, суб"єкта оціночної діяльності - суб"єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, 16.11.2018 року - про арешт коштів боржника; 23.02.2017 року, 18.05.2017 року проводився виклик боржника; 23.02.2017 року - направлялася вимога до Державної міграційної служби України, Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України; 16.11.2018 року - запит про наявність у боржника будь-якого майна; 16.11.2018 року - постанова про арешт майна божника; 16.11.2018 року - постанова про арешт коштів божника; без дати - запит до МВС України на наявність будь-якого майна у боржника, з"ясовувалась наявність у боржника земельної ділянки, тощо. Отже, за навності наданих суду доказів вбачається, що наразі рішення суду від 24.11.2009 року про стягнення з боржника на користь [PERSON] боргу у розмірі 504 189 грн. 27 коп. так і не виконано, жодної копійки на користь стягувача так і не стягнуто. З моменту прийняття судом відповідного рішення на користь [PERSON] пройшло 9 років і близько 6 місяців, з моменту відкриття виконавчого провадження по виконанню вказаного рішення - 6 років та близько 9 місяців, що є надмірним строком по невокинанню рішення суду. Вбачається і те, що таке невиконання рішення суду є наслідком бездіяльності державного виколнавця в частині належного та ефективного виконання, серед якого зокрема і відсутність виконавчих дій в період з 09.08.2012 року по 11.02.2016 року, оскільки зворотнього суду не доведено. Серед якого і втрата Святошинським районним відділом ДВС м.Києва виконавчого листа з 01.07.2016 року по 12.02.2018 року. Серед якого і відсутність застосування дієвих методів виконання рішення суду та взагалі їх застосування хоча б якихось до лютого 2016 року. Загалом досліджені матеріали виконавчого провадження свідчать про неякісно проведені виконавчі дії, допущення формалізму та неуважності. Рішення суду є обов"язковим до виконання. Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів для примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Так, відповідно до ст. 18 ЗУ "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний:1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження;3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання;4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом;5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки. Цією ж нормою передбачені і права державного виконавця під час вчинення виконавчих дій. Відповідно до ч.8 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника. В постанові від 11 вересня 2013 року (справа №6-48цс13) Верховним Судом України висловлена правова позиція, згідно якої при відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статті 23, 1167, 1173 ЦК України та статті 11 Закону України від 24 березня 1998 року №202/98-ВР «Про державну виконавчу службу». Відповідно до п. 28 постанови Плунуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби» під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України від 24 березня 1998 року «Про державну виконавчу службу» та Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» (чинних на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно із ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті Частиною 2 ст.1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала не залежно від її вини. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Крім того, у статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із частиною першою статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» , пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції» ). У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні. Європейський суд з прав людини в пункті 100 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» вказав, що існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди. Слід вказати і те, що Коституційним Судом України у рішенні від 03 жовтня 2001 року в справі № 1-36/2001 (про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими особами і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади. Відповідно до ст. 2 ЦК України держава є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в розгляді справи представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на пілставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичні особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових осіб і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень здійснюється державою у порядку визначеному законом. Центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011). Отже, у спірних правовідносинах судом достименно встановлено факт тривалої бездіяльності Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві по виконанню рішеня суду, яка призвела до тривалого невиконання рішення суду з 2012 року. При прийнятті рішення у цій справі, суд враховує і те, що бездіяльність в даному випадку не може бути законною, чи то виправданою, оскільки факт втрати виконавчого листа вказує лише про недбальство, а не про об"єктивні обставини, які б заважали чи утруднювали таке виконання рішеня суду. А тривале не виконання рішення суду вказує лише на неефективні обрані засоби такого виконання. Судом встановлено і те, що факт такої неправомірної бездіяльності та невиконання рішення суду спричинив позивачу моральні страждання, переживання, призвів до порушення нормальних життєвих зв`язків, тобто заподіяли моральної шкоди позивачу, яка підлягає стягненню з Держави Україна в особі Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, згідно вище зазначеного судом законодавства. Щодо розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача, то суд виходить з такого. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ст.23 ЦК України). Пунктом 9 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної( немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Позивач оцінює моральну шкоду в сумі 50 000 грн. Проте, суд приймаючи до уваги ті обставини, які мають суттєве значення та впливають на задоволення вимог відшкодування моральної шкоди, а саме те, що невиконання рішення суду сталося з вини відповідача, тобто при наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправною бездіяльністю відповідача та вини останнього у її заподіянні, вважає за необхідні задовольнити позовні вимоги частково, стягнувши з Держави України на відшкодування моральної шкоди позивача 3 000 грн., враховуючи при цьому принципи розумності, справедливості та поміркованості. Зважає в даному випадку суд і на невідповідну поведінку самого позивача, яка полягає в тому, що отриманий нею дублікат виконавчого листа згідно ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 12.02.2018 року знаходився не на виконанні Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, а у позиваач, яка його отримала в суді, проте так і не передала державному виконавцю для здійснення відповідних процесуальних дій по його належному виконанню. Суд критично оцінює посилання відповідачів на відсутність підстав для задоволення цього позову, зокрема за відсутності рішення суду про визнання заявленої позивачем бездіяльностіСвятошинського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві неправомірною, оскільки така встановлена судом при розгляді даної справи і не потребує окремому встановленню тим же судом загальної юрисдикції між тим ж сторонами, проте в іншому провадженні, бо відноситься до предмету доказування, який підлягає з"ясуванню та доведеню під час розгляду заявленого позивачем позову. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суд обгрунтовувати своє рішення, його не можна тлумачити, як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року). Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню частково, зокрема моральна шкода підлягає стягненню на користь позивача у розмірі 3 000 грн. разово. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial