Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики із урахуванням фінансових санкцій за невиконання зобов"язання. Посилаючись на те, що 07 липня 2015 року між нею та [PERSON] укладений договір позики грошових коштів на суму 56 354 грн. 63 коп., що еквівалентно 2 650 доларів 00 центів США (21.2658 за 1 долар США), відповідно до умов якого вона передала [PERSON] кошти в сумі 56 354 грн. 63 коп. у якості позики на строк - до 07 серпня 2015 року (пункт 1.1 Договору). 29 квітня 2015 року між ними укладена додаткова угода до договору позики 07 липня 2015 року, якою пункт 1.1 договору позики викладений у новій редакції, за умовами якого вона передала [PERSON] грошові кошти в сумі 71 815 грн. 86 коп., що еквівалентно 2 650 доларів 00 центів США (27.1003 грн. за 1 долар США), у якості позики на строк - до 08 травня 2017 року (пункт 1.1 Договору). Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується, окрім указаного договору та додаткової угоди до нього, розпискою, за якою [PERSON] підтвердив отримання та обов"язок повернення грошових коштів у загальній сумі 71 815 грн. 86 коп., що еквівалентно 2 650 доларів 00 центів США (27.1003 грн. за 1 долар США), у якості позики у строк - до 08 травня 2017 року (пункт 1.1 Договору). Проте, в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув, свої зобов`язання виконав лише частково, залишок неповернутих коштів складає 1 750 доларів 00 центів США, що еквівалентно до національної валюти України - гривні станом на час звернення до суду - 28 лютого 2018 року - 47 250 грн. 00 коп. (27 грн. 00 коп. за 1 долар США), чим взяті на себе зобов"язання уцілому не виконав. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діюча на підставі ордеру адвоката про надання правової допомоги від 15 січня 2019 року (а.с.26), позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про належне виконання зобов`язань за договором позики та його умов. Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Відповідчем надано відзив на позов, у якому він просив відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог, посилаючись на те, що зобов`язання за договором позики ним уцілому виконані, навіть наявна переплата грошових коштів (а.с. 33 - 36, 37, 38, 39, 40 - 48). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав судом визнано за можливе розглядата справу за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача, з урахуванням наданого відповідачем відзиву. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення представника позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням наданого відповідачем відзиву на позов, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони перебувають у договірних/зобов`язальних правовідносинах. Так, 07 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики грошових коштів на суму 56 354 грн. 63 коп., що еквівалентно 2 650 доларів 00 центів США (21.2658 грн. за 1 долар США), відповідно до умов якого [PERSON] передала [PERSON] кошти в сумі 56 354 грн. 63 коп. у якості позики на строк - до 07 серпня 2015 року (пункт 1.1 Договору) (а.с. 7). 28 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладена додаткова угода до договору позики 07 липня 2015 року, якою пункт 1.1 договору позики викладений у новій редакції, за умовами якого [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти у сумі 71 815 грн. 86 коп., що еквівалентно 2 650 доларів 00 центів США (27.1003 грн. за 1 долар США), у якості позики на строк - до 08 травня 2017 року (пункт 1.1 Договору) (а.с. 9 - 10, 8). Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується, окрім указаного договору та додаткової угоди до нього, розпискою, за якою [PERSON] підтвердив отримання та обов"язок повернення коштів в загальній сумі 71 815 грн. 86 коп., що еквівалентно 2 650 доларів 00 центів (27.1003 грн. за 1 долар США), у якості позики на строк - до 08 травня 2017 року (пункт 1.1 Договору) (а.с. 8, 9 - 10).. Проте, в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув, свої зобов`язання виконав лише частково, що визнається позивачем, залишок неповернутих коштів складає 1 750 доларів 00 центів США, що еквівалентно до національної валюти України - гривні станом на час зверення до суду - 28 лютого 2018 року - 47 250 грн. 00 коп. (27 грн. 00 коп. за 1 долар США), чим взяті на себе зобов"язання не виконав. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами якого позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти готівкою у строк, визначений умовами договору, й у визначений спосіб, що підтверджується умовами вказаного договору, засвідченим розпискою (а.с. 7, 8, 9 - 10). Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором позики, відповідно до статті 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, ст. 1046 ЦК України чітко передбачені істотні умови договору позики: він є публічним, іменним, двостороннім, реальним, платним. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менша як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми, що не суперечить даним правовідносинам. Позивач згідно даних зобов`язальних правовідносин належним чином виконав умови договору позики - передав відповідачу зазначену суму, а відповідач зобов`язання уцілому не виконав уцілому у визначений термін борг не повернув. З урахуванням вказаних фактів як кожен окремо, так й у сукупності, суд вважає доведеним факт отримання відповідачем в борг від позивача грошових коштів у сумі 71 815 грн. 86 коп., що еквівалентно 2 650 доларів 00 центів (27.1003 грн. за 1 долар США), у якості позики та зобов`язання відповідача повернути грошові кошти в строк та на умовах, визначених його умовами (а.с. 7, 8, 9 - 10). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст. 1046 ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Позивач просить стягнути з відповідача на його користь частину позичених грошових коштів 1 750 доларів 00 центів США, що еквівалентно до національної валюти України - гривні станом на час звернення до суду - 28 лютого 2018 року - 47 250 грн. 00 коп. (27 грн. 00 коп. за 1 долар США), неустойку (пеню) - 139 387 грн. 50 коп. за період з 09 травня 2017 року по 27 лютого 2018 року - за 295 днів, та три відсотки річних, нарахованих на суму заборгованості - 1 145 грн. 65 коп., що становить уцілому 187 783 грн. 15 коп. (47 250 грн. 00 коп. + 139 387 грн. 50 коп. + 1 145 грн. 65 коп. = 187 783 грн. 15 коп. (а.с. 6), що підлягає частковому задоволенню. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Закінчення строку договору, відповідно до ч.4 ст. 631 ЦК України, не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Частино 1 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Окрім того, у певних випадках розмір неустойки може визначатися законом, але у всіх інших випадках, він встановлюється за домовленістю сторін. Відповідно, вимога позивача про стягнення фінансової санкції (пені), не може бути задоволеною, зважаючи, що покладення на сторону договору відповідальності за невиконання зобов`язання, яка не встановлена договором або законом, є порушенням ст. 611 ЦК України. Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Правові наслідки порушення зобов`язання настають тільки у випадках, коли це передбачено законом або договором. Покладення на сторону договору відповідальності за невиконання зобов`язання, яка не встановлена договором або законом, є порушенням ст. 611 ЦК України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 р. у справі № 6-111цс13). Зважаючи на те, що при проведенні розрахунку заборгованості позивачем невірно застосований курс валюти - долара США до національної валюти України - гривні - 27 грн. 00 коп. за 1 долар США станом на 28 лютого 2018 року, проте дійсний курс долара США до національної валюти України - гривні станом на 28 лютого 2018 року - 26 грн. 94 коп. за 1 (один) долар США, а тому стягненню за корегуванням правильності розрахунку підлягає 1 750 доларів 00 центів США, що еквівалентно до національної валюти України - гривні станом на 28 лютого 2018 року (26 грн. 94 коп. - за 1 (один) долар США), що становить 47 145 грн. 00 коп., а не 47 250 грн. 00 коп., як визначено позивачем. Водночас, враховуючи той фактор, що при проведенні розрахунку заборгованості позивачем допущені помилки (неправильність), застосований невірний курс долара США до національної валюти України - гривні станом на 28 лютого 2018 року, що потягло за собою неправильність у розрахунку застосування фінансових санкцій за наслідками невиконання зобов`язання, суд за не доведенням цієї вимоги відмовляє у її задоволенні. За таких підстав, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 1 750 доларів 00 центів США, що еквівалентно до національної валюти України - гривні станом на 28 лютого 2018 року (26 грн. 94 коп. - за 1 (один) долар США), що становить 47 145 грн. 00 коп. - заборгованості за договором позики. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом надана правова оцінка заперечень відповідача проти позову, та вважає, що останні не заслуговують на увагу, розцінюються судом як такі, що спрямовані на уникнення від виконання зобов"язання, оскільки докази ним на спростування позовних вимог не надані, тому такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами, наданими позивачем по справі. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 471 грн. 45 коп. - судового збору - пропорційно розміру задоволених позовних вимог (а.с. 1). На підставі вищевикладеного, ст.ст. 610, 625, 626, 1046, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: partial