Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

У березні 2015 року позивач, публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», в особі представника звернувся до суду з вимогою про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Як підставу позову зазначив, що відповідно до укладеного договору б/н від 08.08.2008 року [PERSON] 08.08.2008 року отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Клієнт надала свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і надала Банку право в будь-який момент змінити кредитний ліміт. Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» є правонаступником прав та обов'язків закритого акціонерного товариства «Акцент-Банк», про що зазначено у п. 1.1 статуту ПАТ «Акцент-Банк». Відповідно до умов укладеного договору він складається із заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою. В порушення умов договору та вимог закону відповідач зобов'язання належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 03.12.2014 року має заборгованість у розмірі 15 906,80 гривень, яка складається з наступного: 2 116,13 гривень - заборгованість за кредитом; 8 555,01 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 002,00 гривень - заборгованість з комісії за користування кредитом; штрафи відповідно до п. 8.6 умов та правил надання банківських послуг 500,00 гривень - штраф (фіксована частина); 733,66 - штраф (процентна складова). В зв'язку з наведен представник позивача просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 15 906,80 гривень, судові витрати у розмірі 243,60 гривень та витрати за розміщення оголошення у газеті «Слобідський край» про судовий виклик відповідача у розмірі 303,00 гривень. 28 травня 2015 року Шевченківським районним судом Харківської області ухвалено заочне рішення по даній справі, за яким стягнуто з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 15 906,80 гривень, судовий збір та витрати на розміщення оголошення. 23 травня 2016 року за заявою [PERSON] про перегляд заоченого рішення, ухвалене 28.05.2016 року рішення скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку. У судовому засіданні, в тому числі, у режимі відеоконференції, представник позивача позов підтримав, просив задовольнити та пояснив, що відповідач, порушивши умови кредитного договору, допустила заборгованість. Здійснивши платежі 04.07.2013 та 01.08.2013 року, почався перебіг позовної давності, тому строки позовної давності не застосовуються. Відповідач, в особі представника, позов не визнав, пояснивши, що [PERSON] сплачувала кредит і проценти банку за користування кредитом до 2011 року, останній платіж здіснила 25.03.2011 року, в зв"язку з чим, зі спливом позовної давності, просив застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності, визнає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Главами 47-52 ЦК України передбачені положення зобов"зального права та положення про договір, згідно якому зобов"язанням є правовідношення, де одна сторона зобов"язана вчинити на користь другої сторони певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку. Зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не можу ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що відповідно до укладеного договору б/н від 08.08.2008 року [PERSON] 08.08.2008 року отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно п.п. 3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг Клієнт надала свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і надала Банку право в будь-який момент змінити кредитний ліміт. На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 14.05.2009 року публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» є правонаступником прав та обов'язків закритого акціонерного товариства «Акцент-Банк». Відповідно до умов укладеного договору він складається із заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою (а.с. 8-12, 16-21). Згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобовязання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк. Відповідно до вимог ст.ст. 1050, 1054 ЦК України наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. ПАТ «Акцент-Банк» свої зобов»язання виконав, надавши грошові кошти [PERSON]. В той же час, остання, в порушення умов договору, станом на 03.12.2014 року допустила заборгованість у розмірі 15 906,80 гривень, яка складається з наступного: 2 116,13 гривень - заборгованість за кредитом; 8 555,01 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 002,00 гривень - заборгованість з комісії за користування кредитом; штрафи відповідно до п. 8.6 умов та правил надання банківських послуг 500,00 гривень - штраф (фіксована частина); 733,66 - штраф (процентна складова) (а.с. 4-7). Виходячи з наведеного суд, на підставі ст. ст. 610, 629 ЦК України, дійшов висновку, що [PERSON] порушено зобов'язання за договором, які є обов'язковими для сторін. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В той же час, згідно поясненням представника відповідача, [PERSON] до 2011 року регулярно та своєчасно сплачувала кошти за вказаним кредитним договором, останній платіж здійснила 25 березня 2011 року у сумі 400 грн. /а.с. 132/. Як вбачається з роздруківки заборгованості за договором від 08.08.2008 року останні платежі відповідач здійснила 04.07.2013 року у розмірі 340 грн. та 01.08.2013 року у сумі 383 грн. шляхом переказу власних коштів /а.с. 134, 154-155/ . Натомість, представник позивача в судовому засіданні пояснив, що переказ коштів 04.07.2013 року та 01.08.2013 року відбувся з картки [NUMBER], яка є карткою касира на картку [NUMBER], що належить [PERSON] за укладеним кредитним договором від 08.08.2008 року. При цьому, підстави та способи переказу коштів на карту відповідача 01.08.2013 року, представник позивача взагалі пояснити не зміг. Крім того, представник позивача зазначив, що будь-яких повноважень касиру на переказ власних коштів на карту № [NUMBER], [PERSON] не надавала, що підтвердив представник відповідача в судовому засіданні. Таким чином, відповідач востаннє скористалась карткою [NUMBER] 25 березня 2011 року шляхом внесення чергового платежу. В подальшому, починаючи з березня 2011 року, будь-яке погашення коштів відповідач не здійснювала. З 25.03.2011 року і по день звернення банку до суду, 13.03.2015 року , відповідач погашення заборгованості не здійснювала. Два платежі було внесено з ініціативи банку 04.07.2013 та 01.08.2013 року шляхом списання з іншої картки, яка взагалі не належала відповідачу, про що остання не знала і не була повідомлена. Будь-яких повноважень не надавала. З позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитом позивач звернувся до суду 13 березня 2015 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Частина 2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). По справі відсутні докази щодо існування погодженої сторонами іншої тривалості строку позовної давності відповідно до ст. 259 ЦК України, а також оскільки умови і правила надання банківських послуг відповідачем не підписані і банк не довів укладення між сторонами договору, який би автоматично здійснював пролонгацію, застосуванню підлягає загальний трирічний строк позовної давності, передбачений законом. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З умов договору сторін та змісту зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов"язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Зазначена правова позиція сформульована в постанові Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року по справі № 6-2104цс16. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Тому суд вважає, що право вимоги у банку на пред'явлення позову щодо примусового стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором виникло з квітня 2011 року та існувало в межах загального строку позовної давності до квітня 2014 року. До суду позивач звернувся у березні 2015 року, тобто за межами встановленого законом строку позовної давності. З бездіяльності банку вбачається, що навмисно затягуючи зі зверненням до суду про стягнення заборгованості, та нараховуючи відповідачеві проценти та комісію, банк самостійно здійснив погашення боргу відповідачу 04.07.2013 року у розмірі 340 грн. та 01.08.2013 року у сумі 383 грн. для підтримання строків позовної давності - з картки [NUMBER] на картку [NUMBER] /а.с. 155-156/. В ч. 1 ст.264 ЦК України зазначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням саме особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу, а не банком. Твердження представника банку про те, що, враховуючи пролонгацію строку дії кредитного договору п. 3.1.1-3.1.5 правил користування платіжною карткою, яким передбачено продовження дії платіжної картки і ним дотримано строк позовної давності, ґрунтується на довільному тлумаченні норм матеріального права і не приймається до уваги судом, оскільки представник банку ототожнює поняття «строк дії платіжної картки», з поняттям «строк (термін) виконання зобов'язання». Отже, внаслідок невиконання відповідачем зобов'язання в обумовлений сторонами строк, у банку виникло право на позов, який останній мав пред'явити після несплати чергового платежу відповідачем у квітні 2011 року. Позов був пред'явлений до суду у березні 2015 року, що згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України є окремою підставою для відмови у задоволенні позову. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір стягненню з відповідача не підлягає. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: dismissed