Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] за місцем її реєстрації або проживання. Позовні вимоги мотивує тим, що 13 травня 2014 року було зареєстровано шлюб між нею та [PERSON] , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременецького районного управління юстиції у Тернопільській області було зроблено відповідний актовий запис № 58. [INFO] у сторін народилась спільна дитина - син [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження дитини серії [NUMBER] , видане 16 серпня 2018 року Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. Після розлучення, за домовленістю між сторонами, спільна дитина постійно проживала з позивачкою і на день звернення до суду дитина постійно проживає з позивачкою і на день звернення до суду дитина постійно проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Позивачка не зверталась до суду із заявою (позовною заявою) до відповідача щодо стягнення аліментів. На сьогоднішній день позивачка повністю опікується інтересами і потребами спільного з відповідачем сина [PERSON] , піклується про нього, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини. Позивачка має постійну роботу у ТОВ «Здорове майбутнє», займає посаду регіонального менеджера, за місцем роботи та за місцем проживання позивачка характеризується з виключно позитивної сторони. Позивачка ніколи не перешкоджала і не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню батька (Відповідача) з сином. Батько дитини має можливість регулярно бачити сина, бере його гуляти, проводить з ним час, погоджений між батьками дитини. Попри медичні показання періодичної потреби в морському кліматі для дитини, відповідач, зловживаючи своїми батьківськими правами, відмовляє позивачці у наданні дозволу на виїзд за кордон з дитиною для відпочинку на морі, що з точки зору позивачки є порушенням батьківських обов`язків відповідачем. Попри всі неодноразові пояснення позивачки щодо різниці в якості відпочинку, а також можливостей для дитини отримати нові враження та знання під час візиту до іншої країни, що сприятиме її розвитку, відповідач відмовив у наданні дозволу позивачці у виїзді за кордон їх спільному сину [PERSON] , мотивуючи тим, що «дитині все одно, де відпочивати, відпочивати можна і в Україні», у зв`язку з чим поїздку було скасовано. Ухвалою суду від 16.06.2021 прийнято до розгляду, відкрито загальне провадження по справі та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації. 29 липня 2021 року на адресу суду надійшов висновок Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 26.07.2021 № 104-5964, у якому вказано, що орган опіки та піклування вважає за не доцільне визначати місце проживання дитини. У судове засідання позивачка не з`явилася, її представник - адвокат Рибак І.В. підтримала позовні вимоги та просила задоволити їх. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні. Представник органу опіки і піклування в судове засідання не з`явився, про час, місце та дату судового засідання був повідомлений належним чином. Водночас від органу опіки та піклування надійшла заява, згідно якої просить розглядати справу за відсутності їхнього представника, не заперечують щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю та просять суд прийняти законне рішення в інтересах дитини. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши думку сторін по справі, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 травня 2020 року у справі № 569/4852/20 шлюб між сторонами розірвано. Сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] , видане 16 серпня 2018 року Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, актовий запис № 2067. Згідно з Довідками про реєстрацію місця проживання особи від 19.05.2021 №14904214 та № 14904176, за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА, позивачка та дитина [PERSON] зареєстровані за однією адресою: [ADDRESS] з 18 листопада 2020 року по теперішній час. Відповідно до довідки № 1153, виданої 20.05.2021 ТОВ "Дитячий медичний центр вихідного дня", [PERSON] , [INFO] , має діагноз - "набутий фолікулярний кератоз". Дитині рекомендовано санаторно-курортне лікування, морський клімат. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов"язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов"язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв"язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов"язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім"ї разом з батьками або в сім"ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов"язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов"язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною першою статті 14 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов"язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до вимог статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов"язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров"я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов"язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв"язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч.1 ст.141 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до положень ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров"я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір"ю. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У частині 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім"єю, крім випадків, коли сім"я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Ухвалюючи рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв"язків із сім"єю, крім випадків, коли сім"я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об"єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. На підставі викладеного, при вирішенні питання про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , суд враховує вік малолітньої дитини, яка не може дати об"єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, відомості про те, що на цей час дитина проживає разом з матір"ю, за місцем проживання дитини створені всі умови для дитини, добросовісне виконання матір"ю батьківських обов"язків, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір"ю, чи негативно впливали на її виховання та розвиток, приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір"ю, [PERSON] . При цьому, визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір"ю не позбавляє права відповідача у справі спілкуватися з дитиною та не обмежує його у здійсненні своїх батьківських прав та обов"язків, оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання останнього з матір"ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, прояву турботи відносно нього та участі у його вихованні. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір"ю не суперечитиме інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог.

Outcome: approved