Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що 22.09.2012 року уклала договір позики з відповідачем, який був посвідчений приватним нотаріусом Коростенського нотаріального округу Житомирської області та зареєстровано в реєстрі за №1528, на виконання якого передала [PERSON] кошти в сумі 18360 гривень в строк до 22.09.2013 року. Станом на 01.04.2016 року сума позики не повернута, тому просить стягнути з відповідача 18360 гривень основної суми боргу, 100% річних в розмірі 45874, 84 гривень, інфляційні нарахування у розмірі 5140, 80 гривень, а всього 69375 гривень 64 копійки. Одночасно просила стягнути понесені судові витрати. Поивач письмово повідомила про розгляд справи у її відсутності. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судових викликів рекомендованими листами за місцем реєстрації, надав письмові заперечення в яких просив відмовити позивачу у стягненні заборгованості у виді 100% річних у розмірі 45874, 84 гривні та інфляційних нарахувань у розмірі 5140, 80 гривень , пославшись на ст.267 ЦК України. За таких обставин фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що відповідно до договору позики, укладеного між сторонами 22.09.2012 року відповідач отримав у борг грошові кошти від позивача в сумі 18360 гривень. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №1528. Факт одержання вказаної суми підтверджується розпискою відповідача. Отже, даний договір відповідає формі договору позики, передбаченої ст. 1047 ЦК України. За умовами укладеного між сторонами договору відповідач зобов"язався повертати позивачу позику рівними частками, що складає 1530 гривень щомісячно, протягом одного року, в період з 20 числа по 22 число включно, починаючи з жовтня місяця 2012 року по 22.09.2013 року. У встановлений строк відповідач позику не повернув, доказів про повернення позики в період судового розгляду справи також не подав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 536 ЦК України передбачає, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов"язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 9 укладеного договору сторони визначили, що у разі несвоєчасного повернення позики позичальник зобов"язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення , а також 100% річних від простроченої неповернутої суми. Правильність нарахувань суми боргу за договором позики укладеному між сторонами ніким не оспорена . Отже, враховуючи те, що зобов"язання за договором позики відповідачем належним чином у визначений строк не виконано, кошти за розпискою в повному обсязі не повернуто, тому позовні вимоги є обгрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі. Посилання відповідача щодо пропущення позивачем строку позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність -це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов"язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч.1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Кінцевою датою виконання зобов"язання за договором позики сторонами зазначено 22.09.2013 року. Позовна заява датована, підписана позивачем та подана до суду 15.04.2016 року, тобто в межах строку позовної давності, визначеного ст. 257 ЦК України. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно квитанції №55 від 15.04.2016 року позивачем сплачено судовий збір в розмірі 693 гривні 75 копійок. Отже, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача понесених судових витрат також підлягають задоволенню . На підставі викладеного,

Outcome: approved