Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON], звертаючись до суду з вказаним вище позовом, просить визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: с. Мньов, вул. Набережна, будинок 59, Чернігівського району Чернігівської області, як за спадкоємцем за заповітом після смерті матері [PERSON], померлої 12 червня 2004 року, мотивуючи свої вимоги тим, що оскільки правовстановлюючі документи на будинок на спадкодавця не видавалися, він позбавлений можливості оформити спадщину на своє імя. Позивач в судове засідання не зявився, надав повноваження на представлення його інтересів своєму представнику адвокату [PERSON] (а.с. 24,25). Представник позивача адвокат [PERSON] в судове засідання не зявився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити (а.с.63). Відповідач - територіальна громада села Мньов в особі Мньовської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області в судове засідання явку свого представника не забезпечила, надала через канцелярію суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, проти задоволення позову не заперечували ( а.с. 61). Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до територіальної громади села Мньов в особі Мньовської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в порядку спадкування, підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року (№ 6-54цс12), прийнята за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, в якій зазначено, що відповідно до ст.ст. 2, 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень даних про право власності особи на об»єкт нерухомого майна, збудований до набрання зазначеним Законом чинності, не породжує в особи цього права, а засвідчує офіційне визнання і підтвердження державою факту наявності в особи цього права. Право власності на збудований до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обєкт нерухомого майна виникає в порядку, який існував на час його будівництва. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Судом встановлено, що згідно погосподарських книг, господарство по вулиці Набережна, будинок №59, в селі Мньов Чернігівського району Чернігівської області станом на 01.07.1990 року та 15.04.1991 року відносилось до категорії „колгоспний двір, головою якого була [PERSON], а членом колгоспного двору був [PERSON], [INFO]. Земельна ділянка за вказаною адресою згідно земельно-кадастрової книги була надана [PERSON] під будівництво ( а.с.9, 44,45). Згідно ст.120 ЦК УРСР колгоспний двір це сімейно-трудове обєднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч.2 ст.123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР №885-ХІІ був введений в дію Закон України Про власність. Згідно п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 (із подальшими змінами) «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] мали рівне право на майно колгоспного двору, а значить, і на вказаний вище житловий будинок з господарськими спорудами, тобто по 1/2 частині. [PERSON] помер 03 серпня 1995 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЕЛ № 287345 ( а.с. 3). Отже, після смерті [PERSON], до спадкового майна належить 1/2 частина вказаного вище житлового будинку з відповідною часткою господарських споруд. Відповідно до копії спадкової справи, яка надійшла з Державного нотаріального архіву Чернігівської області (а.с.56-60), після померлого 03 серпня 1995 року [PERSON], спадкоємцем за законом була його дружина - [PERSON], яка 02 липня 1996 року отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом на грошовий внесок з відсотками та компенсацією згідно ощадної книжки. Таким чином, після смерті [PERSON], до [PERSON], як до спадкоємця за законом перейшла 1/2 частина вказаного вище домоволодіння, що належала за життя спадкодавцю і вона стала мати право власності на спірне домоволодіння в цілому. [PERSON] померла 12 червня 2004 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЕЛ № 201374 ( а.с.2) За життя [PERSON] розпорядилася своїм майном, склавши 23 січня 1996 року заповіт на користь сина [PERSON], копія якого знаходиться на а.с. 21. Як вбачається із копії спадкової справи № 448/2014 року, наданої Чернігівською районною державною нотаріальною конторою, 23.09.2014 відкрита спадкова справа на спадкове майно померлої 12.06.2004 року [PERSON]. Із заявою про прийняття спадщини 23 вересня 2014 року до нотаріальної контори звернувся позивач, який прийняв спадщину та просив нотаріуса видати йому свідоцтва про право на спадщину за законом, а 01 березня 2016 року вказуючи, що йому стало відомо про заповіт, подав заяву про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Свідоцтво про право на спадщину спадкоємцю не видавалося. Інших спадкоємців, в тому числі, які б мали право на обов"язкову частку у спадщині судом не встановлено. ( а.с. 39-42). Родинні відносини між спадкодавцем [PERSON] та спадкоємцем [PERSON], позивачем по справі, підтверджуються копією свідоцтва про народження серії І-ЕЛ №157330 виданого 16.09.2014 року повторно ( а.с.4). Таким чином, після смерті [PERSON], до позивача [PERSON], як до спадкоємця, відповідно до ст.1218 ЦК України, перейшли всі права та обов"язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, в тому числі і на вказане вище домоволодіння. З довідки Чернігівського районного бюро технічної інвентаризації за № 439 від 18.11.2014 вбачається, що право власності на будинок з надвірними будівлями в с. Мньов Чернігівського району Чернігівської області, по вул. Набережній, буд. № 59 не зареєстровано (а.с. 12 ). Як вбачається з копії технічного паспорту, спірний будинок має загальну площу 61,6 кв. м., в тому числі площа житлових приміщень - 29,2 кв.м, вартість домоволодіння станом на 23.10.2014 р. становить 42769,00 грн. ( а.с13-17). Як передбачено ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п.4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом МЮУ № 296/5 від 22 лютого 2012 року видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна. У зв"язку з відсутністю правовстановлюючого документу на вказаний будинок на ім.»я спадкодавця [PERSON], позивачу було відмовлено у видачі на його імя свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: с. Мньов, Чернігівського району Чернігівської області, вул. Набережна б.59, що відображено в постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії державним нотаріусом Чернігівської районної державної нотаріальної контори [PERSON] від 01.03.2016 (а.с. 19). Підставою звернення позивача до суду з даним позовом є неможливість оформлення ним свого права на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючого документа на спадкове майно. Суд вважає, що в даному випадку наявністю вказаної постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії державним нотаріусом Чернігівської районної державної нотаріальної контори [PERSON] доведено неможливість позасудового оформлення позивачем права на спадщину на вказаний будинок через відсутність на нього правовстановлюючого документа. Враховуючи наведене, суд вважає, що за [PERSON] слід визнати право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: с. Мньов Чернігівського району Чернігівської області, по вул. Набережній, буд. № 59, в порядку спадкування. Оскільки позивач [PERSON] , згідно довідки МСЕК від 10.02.2016 є інвалідом 1 групи і згідно п.9 ст.5 Закону України " Про судовий збір" від сплати судового збору звільнений, судовий збір в сумі 551 грн 20 коп. , відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, підлягає стягненю з відповідача.

Outcome: approved