Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів Приватного підприємства "Базальт", Відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про припинення трудових правовідносин, зобов`язання вчинити дії, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що [PERSON] є директором Приватного підприємства «Базальт» відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. [PERSON] вирішив звільнитися із займаної посада згідно ч.1 ст. 38 КЗпП України, зокрема у зв`язку із звільнення за власним бажанням, тоді як згідно статуту Приватного підприємства "Базальт" може це зробити тільки за рішенням загальних зборів цього товариства, які наразі так і не відбуваються не з його вини, чим порушуються його права на вільний вибір професії, у зв"язку з чим вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав з даним позовом. Ухвалою суду від 30.09.2019 року відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, що викладені в позовній заяві. Відповідачі у судове засідання не з"явилися, своїх представників до суду не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином та у спосіб передбачений нормами ЦПК України, зокрема шляхом направлення ухвади суду про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду разом з позовною заявою та додатками до неї. У відповідності до вимог ст. 278 ЦПК України відповідачам були напралені всі матеріали позову з відповідними додатками до нього та запропоновано надати суду у п"ятнадцятиденний сторк з дня вручення ували суду про відкриття провадження у справі відзив, чого зроюлено ними так і не було. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, зважаючи на належне повідомлення відповідача у справі про розгляд такої, згідно вимог ст. 128, 131 ЦПК України ЦПК України та рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Із матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є директором Приватного підприємства «Базальт», що підтверджується відповідним Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 01 січня 2005 року Наказом № 3 [PERSON] був переведений з посади директора з організаційно-правових питань на посаду директора Приватного Підприємства «Базальт». Відповідний запис також внесений у трудову книжку, що підтверджується наданими суду копією наказу та трудової книжки, завірених представником позивача. Повноваження [PERSON] були підтвердженні також Рішенням № 4/2016 Зборів Власників Приватного Підприємства «Базальт» від 11 жовтня 2016 року. Відповідно до п. 11.8.7. Статуту Приватного Підприємства «Базальт», затвердженого Протоколом загальних зборів Власників № 5/2017 від 11 жовтня 2017р. директор призначається та звільняється тільки за рішенням Загальних зборів власників. Як зазначила представник позивача у судовому засіданні [PERSON] задля зміни сфери діяльності вирішив звільнитися із займаної посади директора Приватного Підприємства «Базальт» у зв"язку з чим написав та направив кожному із власників ПП «Базальт» заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст.38 Кодексу Законів про працю України від 22 лютого 2019 року. У зазначеній заяві позивач попросив власників провести відповідні збори на яких вирішити питання про його звільнення з посади директора і повідомити про час, дату та місце проведення останніх. Заява від 22 лютого 2019 року була направлена кожному із власників Приватного Підприємства «Базальт» за адресою, зазначеною в ЄДР: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , (код ЄДРПОУ 30211764) цінним листом з описом та повідомленням про вручення про що суду були надані відповідні докази. Крім того, дана заява була направлена також на електронну адресу [PERSON] та вручена наручно [PERSON] , однак вирішення вказана заява позивача так і не знайшла. Відповідно до п. 11.7.3. Статуту Загальні збори Власників повинні скликатися також на вимогу виконавчого органу. Згідно із п.11.7.5. Статуту, про проведення Загальних зборів Власників Власники повідомляються письмово із зазначенням часу і місця проведення зборів та порядку денного, повідомлення повинно бути зроблено не менш як за 30 днів до скликання Загальних зборів. З"ясовано у судовому засіданні і те, що з урахуванням даних положень Статуту, позивачем повторно було ініційовано проведення загальних зборів власників Приватного Підприємства «Базальт» шляхом направлення письмового повідомлення про призначення позачергових загальних зборів Власників ПП «Базальт». Збори були призначені на «05 липня 2019» року із порядком денним: про звільнення директора та призначення нового керівника. Разом із повідомлення про призначення позачергових загальних зборів Власників, Позивачем було направлено заяву про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України від 23 травня 2019 року кожному із власників Приватного Підприємства «Базальт». Також повідомлення про призначення позачергових загальних зборів Власників Приватного Підприємства «Базальт» було опубліковано в газеті Урядовий кур`єр № 100 (6463) від 30 травня 2019 р. про що також суду були надані відповідні докази. З"ясовано і те, що такі загальні збори не відбулися за відсутності відповідного кворуму, оскільки на них з"явилося двоє власників за наявними сукупнними голосами 42 % власників ПП «Базальт» про що зазначено у Протоколі № 7 засідання Власників ПП «Базальт» від 05 липня 2019 року, який нотаріально посвідчений. Відповідно до п.11.6.1. розділу 11 Статуту Загальні збори Власників вважаються повноважними, якщо на них присутні Власники (представники Власників), що володіють у сукупності 100% голосів. Отже, необхідний кворум для визнання зборів повноважними та прийняття ними правомочних рішень зібраний не був, і питання звільнення [PERSON] з посади директора Приватного Підприємства «Базальт» знову не було вирішено за причини неявки на такі загальні збори відповідних власників підприємства, тоді як фактично позивачем були здійснені усі необхідні дії як директора для дотримання процедури звільнення, однак його трудові права, а саме право на вільний вибір праці, продовжують порушуватися у зв`язку з чим такі підлягають захисту в судовому порядку. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За приписами ст. 22 КЗпП України та ст. 43 Конституції України заборонено будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладені, зміні та припинені трудового договору. З урахуванням положень частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Європейського Суду з прав людини необхідно зробити висновок, що наявність у реєстрі інформації щодо позивача як про керівника товариства відноситься до професійної діяльності останнього та охоплюється поняттям «приватне життя». У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору про яке позивачем було заявлено ще у лютому 2019 році, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Передбачений частиною першою статті 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні. За встановлених у цій справі обставин положення закону щодо письмового попередження власника про бажання працівника звільнитись нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника чинне законодавство не передбачає. Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)). Частиною другою статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, § 50-51, 69); «Волчі проти Франції» (Walchli v. France, заява № 35787/03, § 29). Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey [ВП], заява № 8917/05, § 79 (в кінці); «Ефстатіу та та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece, заява № 36998/02, § 24 (в кінці); «Ешим проти Туреччини» (Esim v. Turkey, заява № 59601/09, § 21). Слід зазначити, що такі висновки зроблено Верховним Судом в аналогічній справі, викладену у постанові № 520/11437/16-ц від 03 липня 2019 року. Оскільки, позивач висловив та наразі висловлює своє бажання звільнитися із займаної посади даректора Приватного підприємства "Базальт", проте не має можливості цього зробити, тобто реалізувати своє право гарантоване Конституцією України на вільний вибір професії, оскільки таке звільнення є неможливим без Загальних зборів ПП "Базальт", які не відбуваються з незалежних від позивача причин, тому такі порушені права мають бути відновлені в судовому порядку, зокрема шляхом припинити трудових відносини [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] , виданий Ленінградським РУ ГУ МВС України у м. Києві 04 квітня 1997 р., який проживає за адресою: [ADDRESS] , ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) з Приватним підприємством «Базальт» (Код ЄДРПОУ 30211764., місцезнаходження: 03148, м.Київ, вул. Якуба Коласа, будинок 15-Б) на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України - у зв`язку із звільнення за власним бажанням з посади директора Приватного підприємства «Базальт» згідно рішення суду. Оскільки, припинення трудових прав відбувається саме згідно рішення суду, тому і припинення таких слід рахувати з дня набрання чинності судового рішення, а не заявленого у позові 19.07.2019 року. Відносно другої позовної вимоги щодо зобов`язання відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації внести зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, шляхом виключення відомостей про [PERSON] , то слід вказати таке. Відповідно до пункту 13 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі, зокрема, містяться відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для держав ної реєстрації тощо. У частині першій статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» визначено, що державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі документів, що подаються заявником для державної реєстрації та судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі. В указаній нормі закону визначено, що таким судовим рішенням може бути рішення про зобов`язання вчинення реєстраційних дій (постанова ВС № 520/11437/16-ц від 03 липня 2019). Так, у зв`язку з вищезазначеним, необхідним після прийняття рішення про припинення трудових відносин зобов`язати державного реєстратора виключити з ЄРД відомості про керівника та підписанта [PERSON] , щоб остаточно припинити трудові відносини. Отже, згідно наведеної Постанови Верховного Суду від 03.07.2019 року обраний спосіб захисту порушених прав щодо припинення трудових відносин з ПП "Базальт" позивачем обрано вірно, як і в частині зобов"язання відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації внести зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, шляхом виключення відомостей про [PERSON] як директора (керівника) Приватного Підприємства «Базальт», що враховується судом при прийняття даного рішення у справі в силу ст. 263 ЦПК України. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню частково, зокрема у тій, що обгрунтована вище. Згідно ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню сплачений позивачем при подачі позову судовий збір.

Outcome: partial