Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-26 00:00:00

У липні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «ЛК «Автофінанс») з вимогою про визнання договору фінансового лізингу№000233 від 07.03.2015 року недійсним та стягнення безпідставно отриманих 130000 гривень ;38274 гривні як компенсацію внаслідок інфляції; 1495 гривень - 3% річних від простроченої суми; 5000 гривень витрат на правову допомогу, мотивуючи позов тим, що він помилявся щодо правової природи укладення договору, та настання наслідків, які можуть діяти, в порівнянні з тими, які він очікував,його було введено в оману, договір не був нотаріально посвідчений. 16.12.2016 року позивач уточнив позовні вимоги (а.с.119-124) і просив суд визнати зазначений договір фінансового лізингу недійсним і стягнути з відповідача в його користь всього 140787.88 гривень , з яких -86200 гривень сума неповернутих безпідставно набутих коштів,46306 гривень - сума інфляційних втрат; 5281.88 гривень сума 3% річних; 3000 гривень - витрати на правову допомогу. У судовому засіданні позивач підтримав уточнений позов повністю і пояснив суду, що відповідач шахрайським способом шляхом обману заволодів його коштами у розмірі 130000 гривень. 05.03.2015 року ознайомившись у районній газеті "Чечельницький вісник" з оголошенням про терміновий продаж трактора марки МТЗ 82.1, 2014 року випуску за 130000 гривень, він зателефонував за номером, вказаним у оголошенні.По телефону йому пояснили, що можна купити зазначений трактор, але потрібно приїхати до Вінниці для укладення договору купівлі-продажу. 07 березня 2015 року у м.Вінниця він знайшов офіс за адресою, повідомленою йому по телефону. Йому пояснили, що потрібно терміново сплатити кошти у банк, бо це останній трактор вартістю 130000 гривень за ціною 2013 року . Терміново проплативши через банк 130000 гривень на рахунок відповідача, він повернувся в офіс, де йому запропонували підписати договір фінансового лізингу і пояснили, що йому доставлять трактор за місцем його проживання з Києва. З текстом договору він не встиг детально ознайомитись, бо текст договору дуже об"ємний, а працівниці офісу поспішали, бо це був скорочений робочий день перед святом 8-го Березня.На його запитання, чому у договорі вартість трактора зазначена не 130000 гривень, а 570000 гривень, йому пояснили, що це така вартість трактора на 2015 рік, а йому продають трактор за ціною 2013 року.Вийшовши з офісу, ознайомившись детально з договором фінансового лізингу, позивач зрозумів, що його обманули, і він наступного дня, тобто 08 березня 2015 року направив відповідачу заяву про розірвання договору з проханням повернути 130000 гривень, на що отримав відповідь, що договір розірваний, але йому повернули лише 43800 гривень, письмово пояснивши, що 57000 гривень становить адміністративний платіж, а з 73000 гривень авансового платежу підлягає поверненню лише 43800 гривень Також позивач вважає, що умови укладеного ним договору фінансового лізингу несправедливі та суперечать вимогам Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки вони по-перше, порушують принцип добросовісності, по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов"язків, по-третє , завдають шкоди йому як споживачу (а.с.134-138). Про недійсність договору, вважає позивач, свідчить те, що він нотаріально не посвідчений, у відповідача відсутня ліцензія на залучення фінансових активів від населення. Отже, позивач вважає, що якби представник відповідача [PERSON] перед підписанням ним договору фінансового лізингу пояснила, що вартість трактора становить не 130000 гривень, а 570000 гривень і що він має відповідачу заплатити 57000 гривень адміністративного платежу, то він не уклав би з відповідачем такий "кабальний" для нього договір. Позивач просив уточнений позов задоволити повністю. Належно повідомлений представника відповідача у судове засідання не з"явився (а.с.133), від нього надійшла заява про розгляд справи без його участі (а.с.48). Від представника відповідача за довіреністю [PERSON] надійшо заперечення на позов ( а.с.40-42) в якому зазначено, що відповідач заперечує проти всіх заявлених вимог позивача у зв"язку з їх необгрунтованістю. Вислухавши пояснення відповідача, вивчивши заперечення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Договір фінансового лізингу, укладений між позивачем та відповідачем 07.03.2015 року за №000233 необхідно визнати недійсним. З відповідача в кристь позивача необхідно стягнути 86200 гривень неповернутих безпідставно набутих коштів та 3000 гривень за правову допомогу, а також стягнути з відповідача судовий збір в користь держави. Решту позовних вимог залишити без задоволення і ось чому. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи між [PERSON] та ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" 07.03.2015 року було укладено договір фінансового лізингу № 000233, відповідно до умов якого лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор МТЗ-82.1.26 )у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором (а.с. 11-17). Відповідно до додатку № 1, вартість предмету лізингу становить 19655.17 доларів США, авансовий платіж 50%; щомісячний авансовий платіж 818.97доларів США; адміністративний платіж (10%) 1965.52 доларів США.; комісія за передачу (3%) 589.66 доларів США. (а.с. 18). На виконання вищевказаного договору та додатків до нього 07.03.2015 року [PERSON] сплатив ТОВ "Лізингова Компанія "АвтоФінанс" суму в розмірі 130000 гривень,що підтверджується копією квитанції від 07.03.2015 року (а.с. 19) Згідно з п. 1.1, 1.3 вищевказаного Договору фінансового лізингу, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор МТЗ-82.1.26) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Разом з тим, у договорі в розділі «визначення термінів» та по тексту договору цей платіж значиться як першочерговий одноразовий адміністративний платіж у розмірі 10% від вартості предмета лізингу (згідно Додатку №1) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. При цьому додатково зазначено, що таке призначення вказаного платежу зберігається незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. З наведеного можна зробити висновок, що відповідач умисно вказав в квитанції на сплату інше призначення платежу , щоб привабити клієнта та схилити його до укладання договору. Такі дії відповідача суд вважає не чесними та недобросовісними. Крім цього, згідно п. 3.2.7 договору у випадку невиконання лізингодавцем свого зобов'язання придбати предмет лізингу, він повертає лізингоодержувачу лише 50 відсотків сплаченого адміністративного платежу. Вказане означає, що за невиконання договірного зобов'язання лізингодавець не несе відповідальності перед лізингоодержувачем, а навпаки одержує від нього вигоду у розмірі 50% від суми 96900,00 гривень. Така умова договору є несправедливою, як сама по собі, так і з огляду на те, що згідно п. 12.1 цього договору наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 40% від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми адміністративного платежу. За умовами договору до отримання в користування предмета лізингу, лізингоодержувач повинен сплатити лізингодавцю перший внесок, який не входить до обсягу фінансування та складається з таких платежів: адміністративний платіж -10%, авансовий платіж - 50 % та комісію за передачу -3% від ціни предмета лізингу. Авансовий платіж, який відповідно до умов договору може збільшитись в сумі, лізингоодержувач має право сплатити частинами протягом 12 місяців. Вказане випливає із визначення термінів у договорі, його умов та підтверджується Додатком №1 до договору (а.с. 20). Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що фінансовий лізинг є непрямим лізингом з точки зору цивільного права і майно, що передається лізингодавцем у користування лізингоодержувача за таким договором, лізингодавець має придбати у відповідного постачальника (продавця) відповідно до умов та специфікацій, встановлених лізингоодержувачем. На думку суду в такий спосіб законодавець захищає право споживача фінансових послуг на вільний вибір предмета лізингу, його ціни та обрання контрагента. За договором фінансового лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - у можливості користуватися обраним ним предметом лізингу та придбати його у власність шляхом викупу з зарахуванням до купівельної ціни сплачених лізингових платежів. У статті 11 оспорюваного договору визначені умови переходу від лізингодавця до лізингоодержувача права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу). Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна. Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору фінансового лізингу поширюються, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу. Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та можливість викупу предмета лізингу, суд робить висновок, що укладаючи такий договір, споживач послуг має право знати обсяг фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. За таких обставин, та відповідно до положень ст. 655 ЦК України, суд вважає, що погоджена сторонами ціна предмету лізингу є істотною умовою такого договору. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками. Згідно ч.1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. На переконання суду, ціна, марка автомобіля, рік випуску, його технічні характеристики, а іноді постачальник (продавець), - все це в сукупності індивідуалізує предмет лізингу. Разом з тим, зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили конкретного постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначились з вартістю предмета лізингу та, як наслідок, не погодили графік сплати лізингових платежів, який в договорі неодноразово згадується як Додаток № 3, але до договору не додається. У пункті 8.2 оспорюваного договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (7313,21 доларів США). За умовами договору вона може бути змінена, в залежності від вибору лізингодавцем продавця та коливання цін на ринку. При цьому, зі змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу. У пункті 4.3 договору вказано, що разом з підписанням акту приймання передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток №3 до даного договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акту приймання передачі предмета лізингу. Отже, позивач не має права відмовитись від запропонованого та повинен пристати на пропозицію відповідача, а у разі відмови договір може бути розірваний з зарахуванням на рахунок відповідача перших платежів до штрафу та з накладанням на позивача додаткових фінансових санкцій (п. 12.1, 12.13). Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору. Відповідно до п. 10.1 оспорюваного договору лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток №3 до договору). Кожен лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 15% річних на залишок частини від обсягу фінансування; частину вартості предмета лізингу; комісію за супроводження договору в розмірі 5 відсотків. Як зазначалось вище, такий графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3) та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування. Вказане є істотним порушенням принципу справедливості та добросовісності, може поставити позивача у невигідні для нього фінансові умови, чого він не знав в момент підписання договору, оскільки не міг передбачити максимальну вартість предмета лізингу, який йому запропонує відповідач. Відповідно до п. 10.4 договору у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання, до купівлі транспортного засобу підписати додаток №3 до даного договору із встановленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі. Пунктами 1.7, 9.7 оспорюваного договору передбачено обов'язок сплати лізингоодержувачем до моменту передачі йому предмета лізінгу ( протягом 120 робочих днів) різниці до вже сплаченого авансового платежу. В такий спосіб лізингноодержувач передбачає імовірне подорожчання предмета лізингу. Однак, в договорі не передбачено дій лізингодавця, зокрема повергнення частини сплаченого авансового платежу лізингоодержувачу, як надмірно сплаченої суми у випадку придбання транспортного засобу за нижчою ціною, що не виключено в умовах нестабільності цінової політики. З огляду на такі обставини у позивача існують обґрунтовані сумніви в добросовісності відповідача. Суд також находить несправедливими, такими що ставлять в необґрунтовану залежність споживача і ряд інших умов договору. Зокрема в ст. 7 договору викладені умови страхування предмета лізингу, які не лише суперечать закону про страхування, а й ущемляють право лізингоодержувача на вибір страхової компанії, надають можливість страховій компанії, яку обирає лізингодавець, уникнути обов'язку виплатити страхове відшкодування у разі неможливості лізингоодержувача негайно зателефонувати до страхової компанії щоб повідомити про страховий випадок. В такому випадку цивільна майнова відповідальність повністю лягає на лізингоодержувача. Відповідно до статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право: 1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; 2) відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; 3) вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; 4) вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Вказані права лізингоодержувача не знайшли свого відображення у змісті оспорюваного договору. В статті 627 ЦК України передбачено свободу договору, яка полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживача. Відповідно до ч.2, 3 ст. 6 ЦК України сторони мають право врегулювати в договорі, який передбачено актами цивільного законодавства, свої відносини, які не передбачені цими актами. Разом з цим сторони не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За правилом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно ч.2 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. З врахуванням вищевикладеного, аналізу договору фінансового лізингу, суд вважає, що в оспорюваний договір включені несправедливі умови, які зазначені у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норм закону знайшло вираження в тому, що відповідач при укладанні з позивачем договору фінансового лізингу завуалював призначення першого адміністративного платежу в розмірі130000 грн. під вигляд «оплата зг дог№000233», який за умовами договору не повертається в жодному випадку. Як вбачається з пояснення позивача у суді, з повідомлення відповідача (а.с.22) сторони розірвали зазначений договір фінансового лізингу від 07.03.2015 року №000223 і позивачу 08.09.2015 року повернуто лише 43800 гривень. Як вбачається з акту виконаних робіт та квитанції (а.с.125-126) позивач сплатив за правову допомогу 3000 гривень, які відповідно до ст.88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача в користь позивача. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про невідповідність положень договору фінансового лізингу № 000233 від 07.03.2015 року принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі, положення оскаржуваного договору порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг». За таких обставин договір фінансового лізингу слід визнати недійсним та стягнути з відповідача на користь позивача 86200 грн., відповідно до положень ч.2 ст. 216 ЦК України. Також, приймаючи до уваги, що позивач при пред'явленні позову був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", на виконання вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1600 грн. за вимоги майнового характеру. Суд вважає, що втрати позивача, пов"язані з інфляцією та 3% річних не підлягають стягненню з відповідача, оскільки вони не передбачені договором фінансового лізингу, укладеним між сторонами. На підставі викладеного,

Outcome: approved