Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 травня 2014 року позов [PERSON] задоволено. Стягнуто із ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» на користь [PERSON]: середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 березня 2011 року по 9 травня 2011 року - 7648,28 грн., невиплачену заробітну плату за період із 13 жовтня 2009 року по 01 березня 2011 року - 6944,30 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати із 13 жовтня 2009 року по 01 березня 2011 року - 4604,41 грн., компенсацію втрати заробітної плати у зв»язку із порушенням строків її виплати за період із 17 січня 2012 року по 03 березня 2012 року - 6780,96 грн. Зобов»язано відповідача ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» подати до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі міста Дніпродзержинська уточнені відомості про заробітну плату [PERSON] та сплатити у повному обсязі внески до Пенсійного фонду України за весь час вимушеного прогулу із 13 жовтня 2009 року по 09 травня 2011 року. Стягнуто із ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 10000 грн. Стягнуто із ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» на користь держави судовий збір 504 грн. Не погодившись із рішенням суду, товариство подало апеляційну скаргу, в якій посилалося на порушення судом норм матеріального права, та відсутності підстав для задоволення позову, оскільки дії уповноваженого органу товариства не порушили трудових прав позивача. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду необхідно частково змінити із наступних підстав. Приймаючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що на підставі наказу ПАТ "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського" від 12 жовтня 2009 року [PERSON] було звільнено з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 квітня 2011 року [PERSON] поновлено на роботі на посаді інженера 1 категорії групи рентгеноспектрального аналізу хімічної лабораторії технічного управління комбінату з 12 жовтня 2009 року, зобов'язано комбінат виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 жовтня 2009 року по 01 березня 2011 року у сумі 45 401 грн. 88 коп., 5 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди та 3 000 грн. у рахунок оплати витрат на юридичні послуги. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в межах суми місячного платежу - 3 000 грн. підлягає негайному виконанню. Частиною п'ятою статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 367 ЦПК України рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. На підставі наказу ПАТ "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського" від 05 травня 2011 року [PERSON] поновлено на роботі на посаді інженера 1 категорії групи рентгеноспектрального аналізу хімічної лабораторії технічного управління комбінату із 12 жовтня 2009 року. За таких обставин суд посилався на положення ст.ст. 24,31,236, ч.5 ст. 235 КЗпП України, статті 77 Закону України "Про виконавче провадження", щодо порядку та строку виконання рішення суду. Суд встановив, що наказ №71-к про поновлення [PERSON] на роботі був виданий відповідачем лише 5 травня 2011 року, а допущена вона до роботи була 10 травня 2011 року. Про це свідчить копія довідки Служби охорони праці та табель обліку робочого часу. Таким чином, негайне виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі не відбулося, оскільки остання була поновлена відповідачем на посаді 05 травня 2011 року, між тим, як негайне виконання рішення суду є обов'язком, а не правом власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ про поновлення на роботі. Таким чином, позивач своєчасно не був поновлений на роботі із вини відповідача. Вимушений прогул тривав із 13 жовтня 2009 року по 9 травня 2011 року. При вирішенні спору суд посилався на частину першу статті 76 Закону України "Про виконавче провадження", а також врахував роз'яснення у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", та зазначив, що встановлення факту порушення власником підприємства вимог статті 235 КЗпП України щодо негайного виконання рішення суду в частині поновлення незаконно звільненого працівника - є підставою для стягнення з власника підприємства середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки відповідач виплатив позивачці середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 жовтня 2009 року по 1 березня 2011 року, за рішенням суду, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 01 березня 2011 року по 05 травня 2011 року. Визначаючи порядок стягнення суд застосував положення статті 34 Закону України "Про оплату праці", Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", Порядку компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Вимушений прогул із 01 березня 2011 року по 09.05.2011 року становить 367 робочих годин (березень-175, квітень-160 і травень-32 робочих години). Станом на 01.03.2011 року середня заробітна плата за 1 робочу годину встановлена рішенням апеляційного суду від 28.11.2011 року - 15,7 грн. з урахуванням підвищення окладу відповідно постановам адміністрації та профспілкового комітету комбінату №317 від 08.06.2010 року на 5%, №743 від 21.12.2010 року на 1,1% та №38 від 24.01.2011 року на 5%, тобто відповідно збільшена у 1,25; 1,011 та 1,05 рази і становить 15,70 x 1,25 x 1,011 x 1,05 = 20,84 грн. за 1 робочу годину. Отже сума середньої заробітної плати за вимушений прогул із 01.03.2011 року до 09.05.2011 року становить: 20,84 х 367 = 7648,28 грн. Судом встановлено, що за час вимушеного прогулу із 13.10.2009 року по 01.03.2011 року посадові оклади працівників комбінату підвищувались. Доказом цього є копії табуляграм нарахування позивачці заробітної плати за жовтень 2009 року (перед звільненням) та за травень 2011 року (після поновлення на роботі) та штатними розписами Центральної лабораторії Технічного управління комбінату (ЦЛТУ), які надані суду відповідачем. Постанови адміністрації та профспілкового комітету комбінату «Про підвищення тарифних ставок (окладів) працівників комбінату» №38, №743, №317 доводять, що за час вимушеного прогулу відбувалось підвищення посадових окладів з підстав, вказаних у п.10 Порядку, а саме на виконання вимог ЗУ «Про Державний бюджет» за відповідний рік в частині встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати та п.3.2 Галузевої угоди. Тому сума, призначена до виплати, виявилась не відкоригованою на коефіцієнт підвищення окладу, як того вимагає п.10 Порядку. Це підтверджує довідка головного бухгалтера від 08.10.2012 року, в якій зазначено, що розрахунок середньої заробітної плати за вимушений прогул із 13.10.2009 року по 01.03.2011 року виконаний відповідно до розділів ІІ та розділів ІІІ Порядку. Отже при розрахунку середня заробітна плата не була відкоригована на коефіцієнт підвищення окладу відповідно до вимог п.10 pозділу IV цього Порядку. У зв'язку з тим, що розрахунок середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 13.10.2009 року по 01.03.2011 року був виконаний без врахування підвищення окладу, суд обґрунтовано вважав, що відповідач повинен перерахувати середню заробітну плату за час вимушеного прогулу із 13.10.2009 року по 01.03.2011 року з урахуванням вимог п.10 Порядку. Заробітна плата за період з 13.10.2009 року по 30.04.2010 року (згідно норм тривалості робочого часу становить 1117 робочих годин, що розраховується виходячи з встановленої рішенням Апеляційного суду від 28.11.2011 року середньої зарплати 15,7 грн. за 1 робочу годину. Вона становить 15,7 x 1117 = 17536,9 грн. З 01.05.2010 року по 30.11.2010 року (1167 робочих години) згідно постанови №317 відповідача оклади працівників були підвищені на 25%. Отже середня зарплата за 1 робочу годину теж повинна бути підвищена на 25% (збільшена у 1,25 рази) і становить: 15,70 x 1,25 = 19,63 грн. Тому заробітна плата за період 01.05.2010 року по 30.11.2010 року буде становити: 19,63 x 1117 = 22908,21 грн. З 01.12.2010 року по 31.12.2010 року (183 робочих години) згідно постанови №743 відповідача оклади працівників були підвищені на 1,1%. Отже середня зарплата за 1 робочу годину теж повинна бути підвищена на 1,1% (збільшена у 1,011раза) і становити: 19,63 х 1,011=19,85 грн. Заробітна плата за період із 01.12.2010 року по 31.12.2010 року буде становити: 19,85 x 183 = 3632,55 грн. З 01.01.2011 року по 28.02.2010 року (311 робочих години) згідно постанови №38 відповідача оклади працівників були підвищені на 5%. Отже середня зарплата за 1 робочу годину теж повинна бути підвищена на 5% (збільшена у 1,05 рази) і становити: 19,85 : 100 x 105 = 20,84 грн. Тому заробітна плата за період з 01.01.2011 року по 28.02.2010 року буде становити: 20.84 x 311 = 6481,24 грн. Таким чином, середня заробітна плата за вимушений прогул із 13.10.2009 року до 01.03.2011 року із урахуванням вимог п.10 Порядку буде становити: 17536,90 + 22908,21 + 3632,55 + 6481,24 = 50558,9 грн. Оскільки відповідач виплатив за цей період лише 43614,6 грн., то відповідач повинен виплатити позивачці різницю між перерахованою та виплаченою за рішенням суду середньою заробітною платою, яка становить: 50558,9 - 43614,6 = 6944,30 грн. Рішення Апеляційного суду про виплату середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу із 13.10.2009 року по 01.03.2011 року набрало законної сили 28.11.2011 року. Відповідач виплатив позивачці цю суму лише 03.03.2012 року. При цьому відповідач не виплатив компенсацію втрати частини заробітної плати за кожний місяць вимушеного прогулу, як того вимагає ст.34 ЗУ «Про оплату праці», ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» і Порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затверджений постановою КМУ від 21 лютого 2001 р. N159. Зазначені нормативні акти не містять будь-якого виключення для нарахування такої компенсації залежно від порядку виплати сум доходу - у добровільному чи судовому порядку. Таким чином Відповідач повинен виплатити позивачці компенсацію затримки виплати заробітної плати, за кожний місяць вимушеного прогулу 13.10.2009 року - 01.03.2011 року по день фактичного розрахунку 03.03.2012 року. Відповідно до п.4 Порядку сума компенсації обчислюється я добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділеній на 100. Сума компенсації за весь період з 13.10.2009 року по 01.03.2011 року складає 4604,41грн. Згідно розпорядження по комбінату №26к від 06.01.2012 року позивачка була звільнена за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію з 16.01.2012 року. Відповідач на момент звільнення не виплатив всіх належних їй сум, а саме неоспореної після рішення Апеляційного суду у справі № 22ц-9441/11 від 28.11.2011 року суми призначеної до стягнення, тобто 46914,6 грн. Ця сума була виплачена лише 03.03.2012 року. У разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, як того вимагає ст. 117 цього Кодексу. Отже відповідач повинен виплатити позивачці середню заробітну плату за час затримки розрахунку з 17.01.2012 року по день фактичного розрахунку, а саме по 03.03.2012 року відповідно до розрахунку: зарплата за листопад 2011 року становить 2805,18 грн., за грудень 2011 року - 3214,95 грн., а разом: 2805,18 + 3214,95 = 6020,13грн. За табелем обліку робочого часу у листопаді 2011 року мною відпрацьовано 145,5 години, у грудні 2011 року - 96 годин, а разом - 241,5 години. Середня заробітна плата за 1 годину становитиме : 6020,13 : 241,5 = 24,93грн. Період затримки розрахунку при звільненні з 17.01.2012 року по 03.03.2012 року становить 272 робочих години (січень-88, лютий-168 та березень-16 робочих годин) згідно Листа Міністерства праці та соціальної політики України від 23.08.2011 р. №8515/0/14-11/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2012 рік». Середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні з 17.01.2012 року по 03.03.2012 року становить 24,93 грн х 272 = 6780,96 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності покладається обов»язок відшкодувати моральну шкоду. Суд вважав, що несвоєчасний розрахунок, невиплата в повному обсязі середньої та несвоєчасна виплата середньої заробітної плати, порушення законних прав позивачки призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»зків, змушувало позивачку докладати додаткових зусиль для організації свого життя. А тому розмір спричиненої позивачці моральної шкоди оцінив у 10 000 гривень. Не можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що суд порушив норми матеріального права, а також не врахував обставини у справі, а саме правомірність дій уповноваженого органу товариства щодо нарахування та виплати позивачу належних грошових сум, пов'язаних із незаконним звільненням, виплата цих сум та поновлення позивача на роботі відбувалось відповідно до порядку, передбаченого Законом України «Про виконавче провадження». Статтею 34 Закону України "Про оплату праці", положеннями Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", Порядком компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 на власника підприємства або уповноважений ним орган, покладається обов'язок у день виплати заробітної плати виплатити працівникові і її компенсацію у зв'язку з затримкою її виплати за кожен місяць такої затримки по день її виплати. Тому посилання відповідача на те, що позивачка раніше, ще під час розгляду справи про її поновлення на роботі не заявляла вимог про компенсацію за затримку розрахунків, та корегування сум у зв'язку із підвищенням заробітної плати, не можуть бути підставою для відмови їй у позові в цій частині, оскільки це є обов'язок відповідача, передбачений зазначеними нормативними актами, який відповідач повинен виконати, незалежно від вимог працівника. Також поновлення позивача на роботі виконано відповідачем у порушення вимог ст.76 Закону України «Про виконавче провадження». Наданий позивачкою розрахунок відповідач не спростував належними та достовірними доказами. Крім того, його представник визнавав факт затримки поновлення позивачки на роботі та виплати у зв'язку із цим належних їй платежів, в тому числі і стосовно розміру заробітної плати. Відповідач також підтвердив факти неодноразового підвищення заробітної плати за спірний період часу, надавши суду відповідні накази. Таким чином, наявні підстави для застосування положення ст.ст.235,236 КЗпП України, щодо відповідальності товариства за незаконне звільнення позивачки та затримку виконання рішення про поновлення її на роботі. Наведений у апеляційній скарзі розрахунок, у суді першої інстанції відповідачем не надавався, крім того він суперечить встановленим судом фактичним обставинам у справі, а також п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100. А тому наявні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача суми боргу по заробітній платі, компенсації за затримку розрахунків, та корегування сум у зв'язку із підвищенням заробітної плати, відповідно до вимог ст.ст. 235,236 КЗпП України, ст.34 Закону України «Про оплату праці», п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, роз'яснень п. 21 постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». У зв'язку із встановленням фактів порушення прав працівника у сфері трудових відносин, які призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що змусило його докладати додаткових зусиль для організації свого життя, суд на відповідача поклав обов'язок відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України. Але визначаючи грошову суму на відшкодування моральної шкоди, (яка більше ніж у три рази перевищує середньомісячний заробіток позивачки), суд не врахував вимоги розумності, виваженості та справедливості, а також те, що не встановлено настання для позивача тяжких наслідків, а тому із врахуванням цих критеріїв та обставин, апеляційний суд вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині розміру відшкодування моральної шкоди, та зменшити цей розмір до 1 000 гривень, що відповідає вимогам ст. 237-1 КЗпП України, роз'ясненням п.п.9,13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року, № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". Таким чином, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити, відповідно до вимог ст.309 ЦПК України.

Outcome: partial