Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

В поданому позові позивач зазначила, що вона з 27.02.2019 р. року являється власником будинку за [ADDRESS] на підставі договіру купівлі-продажу. На даний час в будинку зареєстрована гр. [PERSON], [INFO], колишня власниця будинку, яка з 2013 року не мешкаєв житловому будинку, ніяких дій по зняттю з реєстрації продажу будинку вона не здійснила. Позивач сама проживає у цьому будинку, та сама його утримує. При цьому [PERSON] участі в утриманні будинку не приймає, в будинку немає жодної речі відповідача. На теперішній час позивач має намір звернутися за державною допомогою на покриття комунальних витрат, але [PERSON], залишаючись зареєстрованою у будинку позивача [PERSON] у цьому їй перешкоджає. Тобто створюють їй перешкоди у праві користування власністю. За викладених обставин, позивач не може розпоряджатися нерухомим майном за власним розсудом. За таких підстав, позивач звертається до суду із дійсною заявою про визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням і проживання в ньому, у зв'язку з тим, що відповідач тривалий час, більше 6 років не проживає по зазначеній адресі за незалежних причин, ніяких обов'язків по оплаті комунальних послуг не несе. До початку розгляду справи позивач надала заяву та просила справу розглядати у її відсутність, позовні вимоги задовольнити. Відповідач у судове засіданні не з* явилася, також надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнала. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, приходить до наступного. Предметом даного позову являється вирішення питання про користування житлом, яке перебуває у приватній власності позивача, при тім, що відповідач не являється членом сім"ї позивача. Суд вважає, що при розгляді даного позову необхідно користуватися положеннями Цивільного Кодексу України щодо захисту права власності особи та положеннями житлового законодавства щодо права користування особи житловим приміщенням. Згідно ст.81ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідност.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно статті 150 Житлового Кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. На підставі ст.71 Житлового Кодексу УРСР (який є чинним) - при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. При цьому, згідно ст.405 ЦК України - член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підставі ст.72 Житлового Кодексу УРСР (який є чинним) - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. До цього ж, суд, у відповідності до ч.3 ст.10 ЦПК України, вважає необхідним застосувати при розгляді даної справи положення п.33 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" - згідно якої: Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема: - чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; - які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; - яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; Враховуючи зазначені вище правові положення, суд зазначає, що діюче законодавство регулює правовідносини між особами щодо права користування та розпорядження власністю , а саме між власниками , членами їх сімей та колишніми власниками. Між тим, відповідно до положень ст.10 п.9 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутністю такого - виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). А так, враховуючи що діюче законодавство не регулює правовідносини між власником житла та іншими особами, що не є членами його сім"ї - суд вважає необхідним розглядати даний позов, на підставі правових положень, що регулюють захист права власності шляхом усунення порушення права, не пов"язаних із позбавленням володіння , які викладені вище. Також, відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням, як у колишнього власника так і у членів його сім'ї. Із наданих письмових доказів судом встановлено. Позивач дійсно є власником будинку [ADDRESS], що підтверджується копією договіру купівлі-продажу (а.с.8). Відповідно до копії з домової книги у будинку [ADDRESS], окрім позивача, зареєстрований відповідач (колишня власниця) відповідач по справі [PERSON], [INFO].(а.с.3) Також судом встановлено, що відповідач не мешкає за місцем своєї реєстрації з 2013 року тобто майже 6 років, спільного майна вона з позивачем не має і спільного господарства не веде, що підтверджується відповідними доказами Актом обстеження житлово-побутових умов, який був складений депутатом Комишувахської селищної ради (а.с.10). Тобто судом встановлено, що [PERSON], 1965 року народження, не є членом сім'ї позивача. Враховуючи встановлене, суд приходить до висновку про те, що [PERSON], 1965 року народження, втратила право користування належним позивачу будинком. При цьому судом враховується, що ухилення відповідача від добровільного зняття з реєстраційного обліку дійсно негативно впливає на матеріальний стан позивача, яка змушена нести додаткові витрати на утримання житла та оплату наданих комунальних послуг, а також позбавлена можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг. Враховуючи надані позивачем докази до позову, суд вважає, що прав передбачених ст..78 Житлового Кодексу УРСР щодо зберігання прав на житло при тимчасовій відсутності наймача у відповідачів не виникає, оскільки позивачем доведено, що відповідач тривалий час не виконує свої обов'язки по належному утриманню житла, без поважних причин, та відсутній у зазначеному житловому приміщенні понад 6 місяців також без поважних причин. Також суд враховує той факт, що відповідач визнав даний позов, в добровільному порядку та надав суду відповідну заяву. Таким чином, у судовому засіданні знайшло своє підтвердження те, що відповідач [PERSON], [INFO] не мешкає в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS], тривалий час, а саме понад шість місяців, а тому на підставі ст.71 ЖК України повинен бути визнаним таким, що втратив право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності його понад встановлені строки без поважних причин, тому що їх реєстрація в зазначеному житлі позивача є перешкодою для позивача щодо володіння, користування, розпоряджання своїм майном . На підставі викладеного, на підставі ст. ст.71,72, 78, 150 ЖК України, 317, 319, 391, 405 ЦК України, положень Конституції України, Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»,

Outcome: approved