Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів про встановлення порядку користування земельною ділянкою, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві власності належить ? частина будинку по [ADDRESS]. Будинок розташований на земельній ділянці, що має два кадастрових номери. Частина її будинку розташована на земельній ділянці з кадастровим номером [NUMBER]. Дана ділянка вигороджена парканом, вона сплачує податок за вказану земельну ділянку, яка перебуває в її володінні та користуванні. Але на даний час вона не має можливості вирішити питання щодо отримання вказаної земельної ділянки у власність, оскільки співвласник домоволодіння не бажає оформити право власності на земельну ділянку, а без його згоди це неможливо. На підставі викладеного позивачка [PERSON] звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд встановити порядок користування земельною ділянкою по [ADDRESS], виділивши їй у користуванні ? частину земельної ділянки. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про знесення самочинного будівництва та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником ? частини житлового будинку по [ADDRESS] Відповідно до довідки за будинком по [ADDRESS] рахується земельна ділянка, площею 0, 08 га. У 2012 році співвласник житлового будинку по [ADDRESS] зніс частину житлового будинку і побудував самочинно будівлю без проектної документації, відповідних дозволів та погоджень. Оскільки вказана споруда побудована без належних дозволів та документів, позивач за зустрічним позовом вважає, що вона повинна бути знесена. На підставі викладеного позивач [PERSON] звертається до суду із даним зустрічним позовом, в якому просить суд зобов"язати [PERSON] знести самочинну будівлю по [ADDRESS], зобов"язати відповідачку усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою по [ADDRESS] шляхом знесення самочинно збудованої будівлі по [ADDRESS], а також зобов"язати відповідачку відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10000, 00 грн. У судовому засіданні представник позивачки подала заяву про уточнення позовних вимог, згідно із якою просить суд встановити порядок користування земельною ділянкою по [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], площею 1000, 05 кв.м., відповідно до кадастрової документації. Також представник у судовому засіданні зустрічні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що позивачем не доведено позовні вимоги, оспорювані ним договори відповідають вимогам діючого законодавства, а тому підстав для визнання їх недійсними немає. Також зазначила, що позивачем за зустрічним позовом пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даними позовними вимогами. На підставі викладеного представник позивачки просила у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити повністю. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні подали заяву про зміну підстав та предмету позову, відповідно до якої зазначили, що позивачка за основним позовом є власником ? частини будинку по [ADDRESS] на підставі Договору дарування частини будинку від 29.03.2012 року, укладеного з [PERSON], яка стала власником вказаного майна на підставі свідоцтва про спадщину. Але позивач за зустрічним позовом вважає дане свідоцтво незаконним, оскільки [PERSON] не було заявлено при цьому про всіх спадкоємців, які мають право на спадщину. Також зазначили, що збудована відповідачкою будівля не відповідає нормам будівництва, нею не було отримано відповідної дозвільної документації на будівництво, а тому вважають, що будівля підлягає знесенню. На підставі викладеного відповідач та його представник просили суд визнати свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок по [ADDRESS], видане державним нотаріусом Демчик В.В., від 27.03.2009 року на ім"я [PERSON] частково недійсним; визнати договір дарування ? частини житлового будинку по [ADDRESS], виданий державним нотаріусом Опанасюк О.Ю., від 14.05.2012 року на ім"я [PERSON] недійсним; провести перерозподіл земельних ділянок по [ADDRESS], що перебуває у користуванні [PERSON], та по [ADDRESS], що перебуває у користуванні [PERSON]; зобов"язати [PERSON] знести самочинну будівлю по [ADDRESS]; зобов"язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою по [ADDRESS] що належить [PERSON], шляхом знесення самочинно збудованої будівлі по [ADDRESS]; стягнути з відповідачки судові витрати по справі. Також відповідач та його представник у судовому засіданні категорично не погодилися з позовом [PERSON], просили відмовити в його задоволенні з підстав, зазначених у зустрічному позові. Представник третьої особи за зустрічним позовом - Державної архітектурно-будівельної інспекції - на початку судового розгляду пояснила, що Інспекція проводила перевірку дотримання [PERSON] вимог діючого законодавства при будівництві житлового будинку, жодних дозвільних документів на будівництво Інспекція не видавала. Представник просила прийняти рішення відповідно до вимог діючого законодавства. У подальшому представник третьої особи у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника, за наявних у справі матеріалів. Представник відповідача - Київської міської ради - у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду письмові заперечення по справі. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Представник відповідача за основним позовом та третьої особи за зустрічним позовом - Департаменту земельних ресурсів - у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду письмові заперечення по справі. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Представник відповідача - виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) - у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи за зустрічним позовом - Київського міського БТІ - у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи за зустрічним позовом - Головного управління юстиції у м. Києві - у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з"явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду письмові заперечення по справі. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, представника третьої особи, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] належить ? частина житлового будинку по [ADDRESS], що підтверджується договором дарування від 29.03.2012 року, посвідченого приватним нотаріус Київського міського нотаріального округу Яремчик М.В. (а.с. 6 т.1). Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці, що має два кадастрових номери, а саме: № [NUMBER] та № [NUMBER]. Належна позивачці ? частина житлового будинку розташована на земельній ділянці з кадастровим номером [NUMBER]. Вказана земельна ділянка відгороджена парканом, позивачка сплачує податок на землю, користується та володіє вказаною земельною ділянкою. Відповідачу [PERSON] належить ? частина житлового будинку [ADDRESS] що підтверджується договором дарування частини будинку від 24.07.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рижою О.В. (а.с. 65 т.1). Вказана частина житлового будинку розташована на земельній ділянці з кадастровим номером [NUMBER]. Частина земельної ділянки, що перебуває у користуванні позивачки [PERSON], була виділена в особисте користування [PERSON], що підтверджується відповідною довідкою (а.с.5 т.1), у подальшому перейшла у користування [PERSON], а згодом і до [PERSON] Площа вказаної земельної ділянки, що перебуває у користуванні [PERSON], становить 1000, 05 кв.м., відповідно до кадастрової документації, наявної у матеріалах справи. Як встановлено при розгляді справи, позивачкою [PERSON] було проведено реконструкцію житлового будинку, що розташований по [ADDRESS], після його придбання, що підтверджується технічним паспортом на будинок. У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що вона має право отримати у власність земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок, що належить їй на праві власності, але не може цього зробити, оскільки відповідач не надає згоду, як співвласник, на таку приватизацію, у зв"язку з чим вона і звертається до суду. Так, відповідно до вимог ст. 78 Земельного Кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно із п. "в" ч. 1 ст. 81 Земельного Кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Статтею 116 Земельного Кодексу України визначено підстави набуття права на землю, а саме те, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному ч. 1 ст. 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користування громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 118 Земельного Кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельних ділянок. Згідно із ст. 125 Земельного Кодексу України право власності на земельні ділянки, а також право постійного користування та право оренди земельних ділянок виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Частиною 1 ст. 126 Земельного Кодексу України встановлено, що право власності на земельні ділянки посвідчується державним актом, крім випадків, визначених ч. 2 цієї статті. Згідно із ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 121 Земельного кодексу України розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв"язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим). Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в містах - не більше 0, 10 га (п "г" ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 23 Порядку передачі (надання) земельних ділянок у користуванні або у власність із земель комунальної власності в м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.02.2013 року № 63/9120, громадянин, у користуванні якого перебуває земельна ділянка, на якій розташовано житловий будинок, право власності на який зареєстровано, з метою встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для приватизації земельної ділянки подає безпосередньо до Департаменту земельних ресурсів заяву в довільній формі про організацію робіт із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Частиною 3 статті 23 вказаного Порядку визначено, що у разі, якщо на земельній ділянці розташований житловий будинок, господарські будівлі і споруди, що перебувають у спільній власності кількох громадян України, заява подається одночасно всіма співвласниками житлового будинку. Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивачка [PERSON] неодноразово зверталася до Департаменту земельних ресурсів із заявою про передачу земельної ділянки їй у власність, але через відсутність згоди іншого співвласника [PERSON] їй були надані лише відповідні роз"яснення. Відповідно до Висновку експертів за результатами проведення додаткової судової комплексної земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи від 30.06.2015 року (а.с.165-184 т.2) фактична межа (відповідно до Плану земельної ділянки № [NUMBER], вздовж межі Д-Е, землекористувач [PERSON].) та (відповідно до Плану земельної ділянки № [NUMBER], вздовж межі А-Б, землекористувач [PERSON].), яка є спільною, частково не відповідає межі, зазначеній в Планах земельних ділянок № [NUMBER], № [NUMBER]. Земельна ділянка, на якій розташована частина житлового будинку [PERSON], накладається на земельну ділянку, яка відповідно до Плану земельної ділянки № [NUMBER] знаходиться у користуванні [PERSON] Площа накладання становить 4 кв.м. Матеріали справи містять кадастрову документацію на земельну ділянку під номером [NUMBER], що перебуває у користуванні [PERSON] Враховуючи вимоги діючого законодавства, встановлені по справі обставини, неможливість оформлення позивачкою документів щодо передачі земельної ділянки у власність без згоди співвласника, суд вважає позовні вимоги [PERSON] підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON], то судом встановлено наступне. 27.03.2009 року третя особа [PERSON] отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті своєї матері [PERSON] (а.с.32 т. 2). Згідно Свідоцтва спадковим майном є ? частина житлового будинку [ADDRESS] з відповідною частиною надвірних будівель та споруд по [ADDRESS] який належав померлій на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.03.2008 року. Крім того, третій особі [PERSON] на праві власності належить ? частина будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 12.12.2008 року, посвідченого державним нотаріусом П"ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори. У своїх зустрічних позовних вимогах [PERSON] просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину з тих підстав, що [PERSON] при прийнятті спадщини не повідомила про інших спадкоємців, а тому спадщина була розподілена невірно, а також у зв"язку з цим просить визнати недійсним договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусового виконання обов"язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Частинами 1, 2 статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьої, п"ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов"язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов"язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину... Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідків окремих видів недійсних правочинів. Як вбачається з письмових матеріалів справи, зокрема із матеріалів спадкової справи (а.с.1-35 т.2), при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом державним нотаріусом було дотримано вимоги діючого законодавства, перевірено коло спадкоємців, виконані інші вимоги щодо встановлення законності прав [PERSON] на спадщину, а тому суд вважає, що свідоцтво про право на спадщину повністю відповідає вимогам діючого законодавства і підстав для визнання його недійсним немає. Також слід зазначити, що позивачем за зустрічним позовом не наведено жодних достатніх підстав, що свідчили б про незаконність виданого [PERSON] свідоцтва. Враховуючи те, що судом не задовольняються вимоги [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, то і підстав для визнання недійсним договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON], також немає. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем за зустрічним позовом не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх зустрічних позовних вимог. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач за зустрічним позовом, як на підставу для задоволення позову у частині визнання недійсними свідоцтва та договору, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги у цій частині є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] про знесення самочинної будівлі та зобов"язання відповідачки усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої будівлі, то судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов"язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов"язана відшкодувати витрати, пов"язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Згідно з положенням ст. 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" у разі виявлення факту самочинного будівництва об"єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа відповідної інспекції державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. Якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги припису, інспекція державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об"єкта та компенсацію витрат, пов"язаних з таким знесенням. З наведених вище норм діючого законодавства вбачається, що лише відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування може звернутися до суду з позовом про знесення самочинного будівництва, а тому суд вважає вимоги [PERSON] у цій частині безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не можуть бути задоволені. Що стосується заяви представника позивачки [PERSON] щодо застосування до зустрічних позовних вимог про визнання недійсними свідоцтва та договору строку позовної давності, то слід зазначити, що суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову, у зв"язку з його безпідставністю та недоведеністю, а тому підстав для застосування строку позовної давності до даних позовних вимог немає. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з підстав, зазначених вище. На підставі викладеного,

Outcome: approved