Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

У травні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом де зазначає, що перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 23 травня 2016 року рішенням Харківського районного суду Харківської області. Від цього шлюбу мають спільну дитину - [PERSON], [INFO], який на теперішній час мешкає з відповідачем. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 02.06.2016 року з нього на користь відповідача були стягнені аліменти на утримання дитини у розмірі 1000 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 27 квітня 2017 року. З кінця 2015 року він намагається спілкуватися з сином, відвідувати його та приймати участь у його вихованні, але відповідач всіляко перешкоджає цьому. Коли він приїздить до відповідача з метою поспілкуватися з сином, відповідач провокує конфлікти. Тому просив постановити рішення, яким зобов"язати відповідача не чинити йому перешкод в спілкуванні з сином та в участі у його вихованні, а також визначити наступний спосіб його участі у спілкуванні з сином та його вихованні: 1) двічі на місяць - кожну першу та третю суботу місяця об 11.00 годині забирати дитину з місця мешкання відповідача до його місця мешкання з поверненням дитини відповідачу о 15.00 годині неділі; 2) один раз на рік (з липня по серпень) - спільний оздоровчий відпочинок з дитиною без участі відповідача протягом 10 діб, у тому числі з можливістю виїзду за кордон; 3) один раз в період різдвяних та новорічних свят - 05 січня об 11.00 годині забирати дитину з місця мешкання відповідача до його місця мешкання з поверненням дитини відповідачу о 15.00 годині 08 січня; 4) забирати дитину у відповідача та повертати його відповідачу в інший час, за згодою відповідача. Ухвалою суду від 26 травня 2017 року позов було прийнято до провадження Харківського районного суду Харківської області та було призначено до судового розгляду на 07 липня 2017 року. 23 червня 2017 року відповідачем були надані письмові заперечення проти позову. Позивач у судове засідання не з"явився, незважаючи на те, що суд визнав за потрібне, щоб він надав особисті пояснення. Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав і просив задовольнити у повному обсязі. Також пояснив, що ним та його доверителем здійснювалось звернення до Служби у справах дітей з приводу того, що відповідач перешкоджає спілкуванню з дитиною, але йому було рекомендовано вирішити це питання в добровільному порядку. Однак, в добровільному порядку це питання вирішено не було, у зв"язку з чим він змушений був звернутися до суду. Відповідач та його представник у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнали і просили відмовити в іх задоволенні посилаючись на наступне. Не заперечуючи факт перебування з позивачем у шлюбі і той факт, що від цього шлюбу вони мають спільну дитину, відповідач заперечувала проти того, що вона перешкоджає позивачеві брати участь у спілкуванні з сином та його вихованні, зазначаючи, що позивач не сплачує аліменти, які стягнені з нього на утримання дитини, жодного разу не відвідав дитину в дитячому садку та в лікарні, жодного разу не телефонував сину та не спілкувався з ним. Крім того, зазначили, що позивач, в порушення вимог діючого сімейного законодавства не звертався до Служби у справах дітей з питання ймовірного перешкоджання у спілкуванні з дитиною та визначення порядку та способів його участі у її вихованні та спілкуванні з дитиною. Представник третьої особи у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що він є необгрунтованим та безпідставним. Також зазначила, що до Служби у справах дітей позивач звернувся лише у грудні 2017 року з заявою, на яку йому була надана відповідь-роз"яснення. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Як встановлено у судвому засіданні сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 08 червня 2013 року. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 23 травня 2016 року, яке набрало законної сили 03.06.2016 року, шлюб між сторонами було розірвано. Також цим рішенням встановлено, що сторони не підтримують шлюбні відносини з липня 2015 року (а.с.7). Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 02 червня 2016 року з [PERSON] на користь [PERSON] були стягнені аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON], у розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з 27 квітня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.8). Як вбачається з висновку виконкому Роганської селищної ради Харківського району Харківської області №02-25-581 від 10.05.2017 року [PERSON] після розірвання шлюбу повністю усунувся від виховання сина, не цікавиться його розвитком та здоров"ям. Дитина мешкає з матір"ю, яка створила для її розвитку гарні умови. А тому, орган місцевого самоврядування важає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до сина - [PERSON], [INFO] (а.с.21-22). Згідно з розрахунком заборгованості по аліментам, який викнаний державним виконавцем Московського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, заборгованість [PERSON] по оплаті аліментів на утримання дитини станом на 23.02.2017 року становить 5287 грн.40 коп. (а.с.24). Згідно з довідкою №35-01-27/3, виданою 28 лютого 2017 року приватним закладом "Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №304" ПАТ "Завод Південкабель", [PERSON], [INFO], дійсно відвідує зазначений навчальний заклад. Оплату за утримання дитини проводить його мати - [PERSON] (а.с.26). Як вбачається з довідки, виданої 28.04.2017 року сімейним лікарем АЗПСМ с.Рогань Харківського району Харківської області, [PERSON], [INFO] і на прийом до сімейного лікаря супроводжується лише мамою (а.с.27). Як вбачається з довідки, виданої 27.04.2017 року ЖЄУ "Докучаєвське", [PERSON], [INFO], зареєстрований та мешкає за адресою: [ADDRESS], разом з [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.28). Згідно з актом, складеним комісією у складі - голови комісії депутата Роганської селищної ради Харківської області [PERSON], членів комісії [PERSON], [PERSON], [PERSON] разом з матір"ю мешкає за адресою: [ADDRESS]. Батько дитини - [PERSON] разом з родиною не мешкає з липня 2015 року (а.с.29). 05 травня 2017 року комісією у складі: заступника голови Роганської селищної ради Харківського району Харківської області, голови громадської комісії у справах дітей - начальника відділу з питань сім"ї, дітей та молоді Роганської селищної ради Харківського району Харківської області, інспектора відділу з питань сім"ї, дітей та молоді Роганської селищної ради Харківського району Харківської області провели обстеження сім"ї [PERSON] і склали акт, згідно з яким родина мешкає на 1-ому поверсі багатоповерхового будинку, в чотирикімнатній квартирі, яка обладнана опаленням, водопостачанням, водовідведенням, газифікована. Квартира має необхідні меблі та побутову техніку. В дитини - [PERSON] є окрема кімната, в якій створені всі умови для нормального розвитку дитини (а.с.30). 18 грудня 2017 року представником позивача через канцелярію суду у якості письмових доказів по справі надані копії заяви на адресу Служби у справах дітей Харківської райдержадміністрації Харківської області та копії чеків на відправлення зазначеної заяви (а.с.77-78). Однак суд не приймає до уваги зазначені докази, оскільки згідно з вимогами ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Ані позивач ані його представник не навели об"єктивних причин, з яких вказані вище докази не були подані разом з позовом. А за таких обставин суд не вбачає правових підстав для прийняття зазначених доказів на підтвердження на обставин, викладених в позові. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно з вимогами ст.ст.11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з вимогами статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращім інтересам дитини. У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Умовами повноцінного виховання дитини є постійний контакт з батьками та контакт з іншими родичами. Вказана стаття закріплює право на спілкування в широкому розумінні, яке включає в себе не тільки особисті зустрічі, але й спілкування по телефону, поштою, електронною поштою та іншими засобами зв'язку. Відповідно до частин 1, 2 ст.159 Сімейного Кодексу України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. За змістом до ст.ст.141, 150 СК України, ст.ст.11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей, а предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. Зазначеному обов'язку батьків відповідає відповідне право дитини, закріплене в ст.ст. 8,19 Закону України «Про охорону дитинства». Згідно зі ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У п.54 рішення ЕСПЛ «Хант проти України» (від 07.12.2006 року), суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78.) Практика ЕСПЛ встановлює акценти, відповідно до яких при розгляді сімейного спору приорітет мають інтереси дитини над інтересами батьків; діти, народжені у шлюбі, і діти, народжені поза шлюбом, є рівними у своїх правах; будь-яке обмеження, накладене на особисте спілкування у відносинах між батьками та дітьми, повинне ґрунтуватися на належних до справи та обґрунтованих причинах, висунутих для захисту інтересів дитини і для подальшого об'єднання сім'ї. (Справа «Савіни проти України» від 18 грудня 2008р., «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року).) Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір'ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. У той же час статтею 19 Сімейного кодексу України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Статтею 158 СК України встановлено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Згідно з вимогами ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Аналізуючи наведені вище докази та норми діючого законодавства в їх сукупності, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON], оскільки позивачем та його представником не надано належних та допустимих доказів того, що [PERSON] перешкоджає йому в спілкуванні з сином. Судові витрати залишаються за рахунок позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed