Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд малолітнього [PERSON] [INFO] , за кордон до наступних країн: Російської Федерації, Туреччина, Арапбської Республікм Єгипет, Італії без згоди та супроводу батька. Позивач мотивує свої вимоги тим, що перебуваючи в шлюбі з відповідачем у них народився син [PERSON] [INFO] . Шлюб з [PERSON] було розірвано та з січня 2018 року позивач разом з малолітнім [PERSON] проживають окремо . В 2019 році позивач разом з малолітнім сином [PERSON] намагалася виїхати за кордон на відпочинок та на оздоровлення, але відповідач не надає згоди щодо виїзду свого сина за кордон , не приходить до нотаріуса в визначений час для складання відповідного доручення та фактично відмовляє позивачу в отриманні дозволу на виїзд позивача разом з малолітнім сином [PERSON] за кордон на відпочинок та для оздоровлення. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просили їх задовольнити з обставин викладених в позовній заяві, обгрунтовуючи це тим, що останні не можуть найти порозуміння з відповідачем у вирішенні даного спору. Відповідач у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, але при цьому не заперечував того факту, що він має бажання щоб їх спільний з позивачем син [PERSON] їздив на оздоровлення та відпочинок за межі території України, але при цьому останній висловлював побоювання, що позивач може вивезти їх сина до родичів, що проживають в Російській Федерації та там його залишити, крім того знайомі та родичі позивача, що проживають за межами території України можуть негативно впливати на малолітнього сина [PERSON] . Представник третьої особи звернувся до суду із заявою, в який просив розглядати справу за їх відсутності, проти задоволення позову щодо надання дозволу на на виїзд дитини за кордон без згоди батька не заперечував. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, позицію представника третьої особи на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач перебуваючи в шлюбі народили сина [PERSON] [INFO] , про що зроблено актовий запис № 1377 від 21 травня 2010 року в Книзі реєстрації народжень Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві. З Відповідачем у справі Позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі та шлюб між сторонами було розірвано, після чого 05 червня 2019 року позивачка повторно вийшла заміж та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Позивачка має намір виїжджати за межі України з сином на оздоровленная та відпочинок до різних країн в тому числі до Російської Федерації, Туреччини, Арапбської Республіки Єгипет, Італії . До теперішнього часу Позивачка не має нотаріально посвідченої згоди батька дитини - [PERSON] на виїзд сина [PERSON] [INFO] за кордон. Обставин, які б перешкоджали виїзду [PERSON] за межі України в ході судового розгляду справи не встановлено. Статтею 33 Конституцією України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в?їзду в Україну громадяни України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред"явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям - громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; 3) у разі пред`явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов"язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов"язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов"язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи. Обставини на які посилається відповідач в обгрунтування для відмови в задоволенні позову суд не приймає до уваги, так - як вказані доводи грунтуються на припущеннях. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім"ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батькапідлягає частковому задоволенню. Розподіл судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України. На підставі викладеного, та

Outcome: partial