Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому зазначив, що йому на праві власності на підставі договору дарування від 09 вересня 2011 року належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], в якій окрім нього зареєстрована відповідачка, його колишня дружина, із двома дітьми. З грудня 2015 року відповідачі в зазначеній квартирі не проживають, мешкають у квартирі, що належить відповідачці на підставі договору дарування від матері, розташованій по [ADDRESS]. Особисті речі відповідачів у його квартирі відсутні, будь-якої участі в утриманні квартири, зокрема в оплаті комунальних послуг, колишня дружина не приймає, позивач вимушений їх оплачувати з розрахунку на трьох зареєстрованих осіб, також, зазнає складнощів в оформленні субсидії. Аліменти на утримання дітей позивач сплачує своєчасно та заборгованості по них не має. Добровільно знятися з реєстраційного обліку з власних інтересів відповідачка не бажає. Оскільки [PERSON], [PERSON], [PERSON] не користуються спірним житлом більше року без поважних причин, позивач просить визнати їх особами, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, пояснив, що відповідачка з дітьми добровільно змінила місце проживання, вивезла з квартири майно, перешкод у користуванні житлом він відповідачам не чинив. За розлученням звернулася відповідачка, у теперішній час вона уклала інший шлюб, але добровільно з реєстрації не знімається. Відповідач [PERSON], яка є законним представником [PERSON] та [PERSON], в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, пояснила, що розлучилася з позивачем [PERSON] та з вересня 2017 року перебуває в іншому шлюбі. Місце проживання вона дійсно змінила у грудні 2015 року, можливо навіть раніше, причиною слугувала неможливість їх спільного проживання з позивачем, речі вона вивезла, вони все поділили. Вона не розуміє, з яких підстав позивач хоче позбавити їх дітей житлової площі, вважає, що він повинен сплатити їй певну суму для вирішення цього питання та для покращення її житлових умов, оскільки припускає, що позивач бажає розпорядитися квартирою. Зазначила, що у квартирі по [ADDRESS], вона з дітьми проживає тимчасово, фактично, це квартира її матері, яка хворіє. Взагалі, вона має намір продати вказану вище квартиру та купити більшу, в неї існує домовленість про це із власницею житла, яка повинна прихати до міста у квітні 2018 року та вони оформлять угоду. Після цього вона з дітьми зніметься з реєстрації у квартирі позивача, оскільки це відповідатиме її інтересам. Зазначила, що їх з позивачем дочка [PERSON] порадила їй знятися з реєстрації та не витрачати нерви, при цьому, у подальшому пояснила, що хоче виправитися, насправді [PERSON] не бажає, що її зняли з реєстрації, так як має право на це житло. З питання сплати комунальних послуг за місцем реєстрації позивач до неї не звертався, вона участі в їх сплаті не приймала, платила за комунальні послуги за адресою фактичного проживання. Представник Органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради [PERSON] підтримав висновок Органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради від 12 лютого 2018 року і вважав за недоцільне інтересам дітей визнання їх такими, що втратили право користування жилими приміщенням квартири, належної позивачу. Пояснив, що обидва батьки повинні піклуватися про дітей до досягнення ними повноліття, тож діти мають право користування житлом своїх батьків. Вважає, що зняття з реєстрації [PERSON], якій у 2016 році виповнилося 14 років, серед іншого позбавить її можливості отримати паспорт. Заслухавши пояснення позивача, відповідачки, представника Органу опіки та піклування, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування від 09 вересня 2011 року є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]; договір посвідчено державним нотаріусом Костянтинівської ДНК Сівяковою Г.П., зареєстровано у реєстрі за № 3-1307, зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 16 вересня 2011 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів від 09 вересня 2011 року, витягом про державну реєстрацію прав Костянтинівського міського БТІ (а.с. 7-9), а також повідомлення Костянтипнівського міського БТІ за вих. № 19 від 09 січня 2018 року (а.с. 25-26). Згідно свідоцтв про народження [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], їх батьками є сторони у справі - [PERSON] та [PERSON], які перебували у шлюбі між собою, що позивачем та відповідачкою не оспорюється. (а.с. 10-11). З довідки ЖБК "Північний-21" м. Костянтинівка від 06 листопада 2017 року (а.с. 12) вбачається, що в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], зареєстровані 4 особи: власник - [PERSON], [INFO], дружина - [PERSON], [INFO], дочка - [PERSON], [INFO], дочка - [PERSON], [INFO]; на даній житловій площі фактично ніхто не проживає. Той факт, що з грудня 2015 року відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] не проживають у належній позивачеві квартирі, відповідачкою визнаний згідно наданих в судовому засіданні пояснень, доказів у його спростування останньою не надано. В силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Як пояснила у судовому засіданні відповідачка, з вересня 2017 року вона перебуває в іншому шлюбі, змінила прізвище з "Черкасова" на "Дудкіна", що підтверджується копією паспорту (а.с. 50). Відповідачці на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Костянтинівської ДНК Волобуєвою Т.В. 25 січня 2014 року, зареєстрованого у реєстрі за № 74 (а.с. 67-68), належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. Право власності відповідачки на дану квартиру зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 січня 2014 року (а.с. 69). Як встановлено з пояснень відповідачки в судовому засіданні, вона, перебуваючи в іншому шлюбі, проживає в цій квартирі з дітьми. Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, в т.ч., майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім*ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім*ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або закону. Дослідивши вищевикладені докази у сукупності, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] за власним бажанням змінила своє місце проживання та місце проживання своїх дітей та, перебуваючи у теперішній час в іншому шлюбі, мешкає у квартирі, що належить їй на праві приватної власності. Також, як встановлено з пояснень відповідачки, у квітні 2018 року вона має намір придбати більшу за площею, ніж належна їй зараз, квартиру, про що має домовленість з її власником, та знятися з дітьми з реєстрації у квартирі позивача. Наведене свідчить про відсутність наміру відповідачів проживати у належній позивачу квартирі. Так, заперечуючи проти задоволення позову, відповідачка вказує, що їх з позивачем діти на її думку мають право на це житло і позивач має сплатити на її користь певну суму для вирішення питання щодо зняття з реєстрації та покращення її житлових умов, оскільки, як вона припускає, він має намір розпорядитися цим нерухомим майном. Обставини, на які посилається відповідачка в обґрунтування заперечень проти позову, не є підставою для збереження за нею та за її дітьми права користування жилим приміщенням квартири, належної [PERSON] та не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову. Також, суд дійшов переконання про відсутність будь-яких перешкод з боку позивача [PERSON] у користуванні відповідачами по справі належною йому квартирою та про відсутність поважних причин їх непроживання у вказаній квартирі з грудня 2015 року. Приймаючи до уваги вищевикладене та зважаючи, що відповідачі понад один рік без поважних причин не мешкають в квартирі, належній [PERSON], відсутні підстави вважати, що між сторонами по справі є будь-які домовленості щодо збереження права користування житлом, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до висновку від 12 лютого 2018 року № 155/26 Органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради визнано недоцільним визнання неповнолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS], оскільки це призведе до безумовної втрати прав дітей на житло, звуження обсягу існуючих майнових прав та порушення охоронюваних законом інтересів (а.с. 52). Відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд не погоджується з вказаним висновком, оскільки вважає його недостатньо обґрунтованим з наступних підстав. Частинами 1, 2 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них. Пунктом 15 постанови Пленум Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» передбачено, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] у належній позивачу квартирі не мешкають з грудня 2015 року, проживають із матір*ю в квартирі, належній останній. Наміру [PERSON], яка перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі, має власне житло та повідомила про намір покращити житлові умови, проживати з дітьми у вказаній квартирі судом не встановлено, як вбачається з пояснень відповідачки, вона не бажає зніматися з реєстрації, оскільки на її думку позивач має намір розпорядитися цим нерухомим майном. Отже, за таких умов визнання [PERSON] та [PERSON] особами, що втратили право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS], в якій вони фактично не мешкають, до порушення їх прав, на переконання суду, не призведе. Доводи представника Органу опіки та піклування щодо того, що зняття з реєстрації [PERSON] позбавить останню отримати паспорт, суд до уваги не приймає та вважає їх необґрунтованими, оскільки відсутні перешкоди для реєстрації [PERSON] за місцем фактичного проживання та, відповідно, до вирішення питання щодо отримання паспорту. На підставі викладеного та

Outcome: approved