Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до [PERSON] , в якому просить визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений 14 липня 2020 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвєєвою О.В. недійсним; витребувати у приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Матвєєвої О.В. нотаріальну справу про оформлення договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] для дослідження в суді; витребувати у відповідача - [PERSON] , яка проживає в квартирі [ADDRESS] правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] ; призначити по справі експертизу для визначення фактичної ринкової вартості квартиру [ADDRESS] , проведення якої доручити суб"єкту підприємницької діяльності, фізичній особі [PERSON] ( [ADDRESS] тел. [NUMBER] ); викликати та допитати в якості свідків громадян м. Рівне, яким достеменно відомо про обставини обману відповідачем щодо дійсної ринкової вартості квартири [ADDRESS] : [PERSON] , проживає по [ADDRESS] , [PERSON] , проживає по [ADDRESS] , [PERSON] , проживає по [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовані тим, що йому на праві приватної власності на підставі договору дарування від 06 вересня 2017 року, належала квартира [ADDRESS] . Приблизно із 2000 року він проживав у даній квартирі самостійно. 31 жовтня 2017 року він із [PERSON] зареєстрував шлюб, після чого періодично вони стали проживати у його квартирі та в квартирі дружини за її адресою [ADDRESS] . Він займався бізнесом та за допомогою знайомих і друзів знайшов можливість співпрацювати з підприємцями з Китаю та уклав з ними відповідний договір про наміри, з метою придбання обладнання для роботи. Однак у нього не вистачало коштів і він звернувся до відповідача з проханням позичити якусь суму у її батьків. Через деякий час вона пояснила, що просто так позичити гроші батьки не хочуть і запропонувала йому продати їй його квартиру [ADDRESS] . При цьому переконала його, що для того, щоб все було по закону, потрібно спочатку розірвати шлюб, а потім укласти договір купівлі-продажу. Він був не проти продати квартиру та отримати певні кошти для ведення бізнесу. Крім того, у нього не було підстав не вірити відповідачу і він погодився на її умови. 14 липня 2020 року вони розірвали шлюб та відразу ж оформили договір купівлі-продажу його квартири, посвідченого Матвєєвою О. В., приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу, відповідно до умов якого власником його квартири стала відповідач. У договорі купівлі-продажу квартири вказано, що її вартість згідно із Звітом про оцінку становить 183 500,00 грн.. Лише після підписання договору про продаж квартири, він зрозумів, що відповідач його обманула. Переглядаючи ринок купівлі- продажу нерухомості в м. Рівне, він переконався, що відповідач дійсно його обманула. Згідно Звіту про оцінку квартири [ADDRESS] ринкова вартість квартири становить 789 100 грн. без врахування ПДВ. Тобто, ринкова вартість квартири в дійсності становить більше ніж в 4 рази від тієї оцінки, яку зробила відповідач. Після продажу квартири, відповідач з ним не спілкується. Вказує, що він не мав наміру продавати свою квартиру, оскільки у нього немає іншого житла. Не передбачав і не міг передбачити, що відповідач введе його в оману і він залишиться фактично, на вулиці, адже іншого будь-якого житла у нього немає. Після підписання так званого договору купівлі-продажу, відповідач його навіть на поріг квартири не пустила, не дозволила забрати свої речі. Він залишився на вулиці. Станом на сьогоднішній день попросився проживати у квартирі свого рідного брата. На його переконання, саме через обманні дії відповідача, його волевиявлення не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. 03 грудня 2020 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Жуковським О.В. подано відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити повністю та вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Вказує, що з 31.10.2017 по 14.07.2020 сторони по справі проживали як подружжя і періодично мешкали як в квартирі відповідачки, яка належить їй на праві приватної власності згідно договору дарування від 09.07.2008 (кв. [ADDRESS] ), так і в спірній квартирі позивача, яка була подарована батьками на підставі договору дарування квартири від 06.09.2017. У спірній квартирі вона проводила ремонт і допомагала майстрам, зокрема колезі позивача, [PERSON] , який виконував внутрішні роботи в квартирі. В той час позивач їздив за кордон на заробітки та повертав їй витрачені кошти на ремонт. У січні 2020 року, позивач повернувся із Молдови і сказав, що він хоче розвиватися, пізнавати себе і нарешті розпочати власний бізнес. Розповідав, що якісь знайомі зі [PERSON] пропонують йому роботу, а потім і стати третім співвласником товариства. Проте, щоб стати співвласником потрібні були немаленькі кошти. В травні 2020 року позивач прийшов до відповідачки на квартиру і сказав, що він все таки вирішив стати співвласником бізнесу і йому терміново потрібні кошти і єдине, звідки він може взяти ці кошти, це продати спірну квартиру. Зі слів відповідачки позивач сказав, дослівно: "так як ти так хотіла там жити і стільки зробила, то можеш її купити, а якщо ні - то я продам її комусь другому, хочеш, я можу навіть там не жити". Оскільки відповідачка мала намір проживати у спірній квартирі, але коштів на її придбання не було, вона провела перемовини зі своїми батьками щодо можливості придбання спірної квартири і в результаті цього було спільно прийнято рішення, взяти позику в банку під заставу спірної квартири та одночасно виставити на продаж квартиру, яка належала відповідачці, для подальшого погашення кредиту. За допомогою про продаж своєї квартири, остання звернулася до ріелторів [PERSON] та [PERSON] . 09 липня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Фесюк Т.В.. Внаслідок продажу вказаної квартири у відповідачки відпала потреба у перемовинах з банками щодо оформлення кредиту, оскільки з"явилися кошти для купівлі спірної квартири у позивача, про що негайно було проінформовано позивача. Надалі, 14 липня 2020 року між сторонами по справі був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвєєвою О.В. При укладанні цього договору у нотаріуса була присутня ріелтор [PERSON] .. Водночас, 14 липня 2020 року позивачем власноручно була написана розписка про те, що він дійсно отримав від відповідачки повний розрахунок за спірну квартиру в розмірі 27 000 доларів США і ні зараз, ні в подальшому матеріальних претензій до відповідачки не має і мати не буде. Вказана розписка написана при ріелторі [PERSON] , про що вона поставила на розписці відповідний запис. Продаж квартири згідно договору купівлі-продажу вчинено за погодженням сторін за 183 500 грн., які покупець сплатив, а продавець отримав повністю до підписання цього договору, в порядку, передбаченим чинним законодавством України (п.4. договору). Доказів того, що таку умову договору сторонами не виконано та відповідачка не розрахувалася, позивач не наводить. Вважає, що під час укладення договору сторони узгодили усі основні його умови, зокрема і порядок розрахунку. Відтак доводи [PERSON] щодо того, що відповідачка ввела його в оману, бо позивач не мав наміру в дійсності продавати квартиру, чи незгода позивача щодо оціночної вартості квартири не можуть бути підставою для визнання недійсним договору, оскільки вони спростовуються умовами самого договору, який підписаний особисто позивачем. Окрім цього, відповідач сплатила на користь позивача за вказану нерухомість 27 000 доларів США, що також підтверджується власноручно написаною позивачем розпискою від 14 липня 2020 року. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Рівненського міського суду Рівненської області від 25 серпня 2020 року справа №569/13608/20 розподілена судді [PERSON] Ухвалою суду від 28 серпня 2020 року, яка постановою Рівненського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року залишена без змін, вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] та заборони [PERSON] чи будь-якій іншій особі вчиняти дії по відчуженню даної квартири чи зміні її цільового призначення. Згідно розпорядження №461 від 01 жовтня 2020 року суддя Рівненського міського суду [PERSON] звільнена у відставку відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 08 вересня 2020 року №2576/0/15-20 "Про звільнення [PERSON] з посади судді Рівненського міського суду Рівненської області у зв"язку з поданням заяви про відставку". Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Рівненського міського суду Рівненської області від 01 жовтня 2020 року справа №569/13608/20 розподілена судді Галінській В.В. Ухвалою суду від 05 жовтня 2020 року по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 11 листопада 2020 року з повідомленням (викликом) сторін. Визначено сторонам строк для подання відзиву на позов, відповіді, заперечень. Витребувано у приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Матвєєвої О.В. нотаріальну справу щодо оформлення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] для огляду в судовому засіданні. Витребувано у відповідача [PERSON] , проживаючої за адресою: [ADDRESS] , правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 05 квітня 2021 року провадження у справі закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті на 14 квітня 2021 року з повідомленням (викликом) сторін. Задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Туровича С.М. про виклик свідка [PERSON] ( [ADDRESS] ), та відмовлено в задоволенні клопотання про виклик свідків [PERSON] та [PERSON] . Задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Жуковського О.В. про виклик свідка [PERSON] ( [ADDRESS] ). Протокольною ухвалою суду відмовлено представнику позивача [PERSON] - адвокату Туровичу С.М. в задоволенні клопотання про призначення експертизи, оскільки стороною відповідача не оспорюється ринкова вартість квартири, яка згідно Висновку про вартість майна становить 789100 грн.. В судовому засіданні 14 квітня 2021 року допитана в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона є ріелтором і була особисто присутня при оформленні договору купівлі-продажу у нотаріуса Матвєєвої О.В .. При оформленні договору були присутні обидві сторони. Вказана сума продажу квартири у договорі записана на прохання позивача. Кошти за квартиру відповідач передавала в присутності нотаріуса перед укладенням договору купівлі-продажу. Будь яких претензій [PERSON] до [PERSON] не мав. Зазначила, що їй зателефонувала [PERSON] з приводу продажу квартири, яку подарували батьки, а також вказала, що чоловік має намір продати свою квартиру. В судовому засіданні 04 серпня 2021 року представник позивача підтримав позовні вимоги, просив позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні 04 серпня 2021 року позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правову допомогу у розмірі 7500,00 грн.. Заслухавши пояснення представників сторін, покази свідка, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. З матеріалів справи вбачається, що згідно Договору дарування квартири від 06 вересня 2017 року посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Т.В.Фесюк, [PERSON] прийняв у приватну власність як дарунок, квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] за [PERSON] зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на неурхоме майно про реєстрацію права власності, що стверджується Витягом з Державного реєстрі речових прав на неурхоме майно про реєстрацію права власності 09 липня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Фесюк Т.В.. Судом також встановлено, що 14 липня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського нотаріального округу Матвєєвою О.В., зареєстровано в реєстрі за №883. За умовами даного договору [PERSON] (продавець) передає у власність, а [PERSON] (покупець) приймає у власність квартиру за адресою [ADDRESS] . Вказана квартира складається з 2 (двох) кімнат житловою площею 25,1 кв. м., загальною площею 36,7 кв.м. та належить продавцю - [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору дарування квартири від 06 вересня 2017 року посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Т.В.Фесюк, за реєстр. №313. Право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №22191531, що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №96458876 від 06 вересня 2017 року. В договорі зазначено, що продаж квартири вчинено за 183500,00 грн. за домовленістю сторін, які покупець сплатив, а продавець отримав повністю ще до підписання цього договору. Зазначена ціна є остаточною та відповідає волевиявленню сторін. Своїм підписом сторони підтверджують, що розрахунок відбувся повністю і претензій один до одного не мають. На укладення цього договору отримана заява від покупця про те, що вона в зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває, зміст якої доведено до відома продавця. Статтею 11 ЦК України визначено підстави виникнення цивільних прав та обов"язків, а саме: цивільні права та обов"язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов"язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов"язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов"язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов"язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов"язків може бути настання або ненастання певної події. Статтею 16 ЦК України передбачено спосіб захисту цивільних прав та інтересів шляхом визнання правочину недійсним. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків. Договір є обов"язковим для виконання сторонами. Положеннями ст. 627 ЦК України врегульовано, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов"язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов"язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов"язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. В порядку статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. В пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз"яснено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів і т.п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.). Отже, для визнання правочину недійсним з підстав, встановлених ст. 230 Цивільного кодексу України необхідно встановити факт введення в оману однією стороною правочину іншу сторону. Згідно з роз"ясненнями, наданими в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов"язковою умовою кваліфікації недійсності правочину заст. 230 ЦК України. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Отже, підставою для визнання правочину недійсним є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Суб"єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. До відповідних правових висновків дійшов і Верховний Суд України у Постанові від 29.04.2014 у справі № 3-11гс14. Як на підставу введення в оману відповідачем, позивач посилається на те, що у договорі купівлі-продажу квартири вказано, що її вартість згідно із Звітом про оцінку становить 183 500,00 грн., проте ринкова вартість квартири становить 789 100 грн. без врахування ПДВ. З наданих приватним нотаріусом документів на підставі яких посвідчувався спірний договір купівлі-продажу, вбачається, що згідно Висновку про вартість майна складеного 13.07.2020 директором ТОВ "Роялті Сіті Плюс", ринкова вартість квартири за адресою [ADDRESS] становить 183500 грн. Замовником оцінки зазначено [PERSON] . Згідно Розписки від 14 липня 2020 року, [PERSON] підтвердив [PERSON] та всім зацікавленим особам, що ним від [PERSON] дійсно ориманий повний розрахунок за продаж квартири [ADDRESS] у розмірі 27000 доларів США. Матеріальних претензій до [PERSON] стосовно оплати за прожав квартир не має та в подальшому мати не буде. Розписка містить підпис [PERSON] , а також свідка [PERSON] .. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом Позивач не надав суду доказів, які б вказували на обставини, які могли перешкодити вчиненню правочину, що приховала відповідач, або які обставини вона замовчувала, що призвели до обману і утворення дисбалансу прав та обов"язків сторін не на користь позивача. З оспорюваним договором позивач був ознайомлений та погодився з його умовами та змістом, отримав від нотаріуса всі роз"яснення стосовно укладеного договору, вимог законодавства щодо змісту й правових наслідків укладеного догвоору та ніяких зауважень, доповнень до змісу договору не має, про що свідчить підписаний сторонами текст договору купівлі-продажу від 14.07.2020, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвєєвою О.В. та зареєстрований у реєстрі за № 883. Сторони договору купівлі-продажу, діючи добровільно та розуміючи значення своїх дій, попередньо будучи ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин, уклали договір, згідно з яким позивач передав у власність відповідачу, а відповідач прийняла у власність квартиру. Згідно договору купівлі-продажу, продаж квартири вчинено за погодженням сторін за 183 500 ( сто вісімдесят три тисячі п"ятсот) гривень, які покупець сплатив, а продавець отримав повністю до підписання цього договору, в порядку, передбаченим чинним законодавством України (п.4. договору). Доказів того, що таку умову договору сторонами не виконано та відповідачка не розрахувалася, позивач суду не надав. Тобто, підписавши оспорюваний договір, позивач підтвердив, що його умови повністю відповідають його волевиявленню, також вказав про повний розрахунок за продану квартиру. Суд наголошує на тому, що позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядилася своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Отже враховуючи все вище зазначене, суд прийшов до висновку, що позивачем та його представником не надано доказів на підтвердження викладених в позові обставин, тому суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити у зв"язку із недоведеністю факту порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся до суду, за відсутності доказів обгрунтування позовних вимог. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов"язані із розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову - на позивача. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв"язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п"яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. В сенсі наведених норм та викладених обставин суд вважає необхідним ухвалити додаткове рішення у цивільній справі щодо розподілу судових витрат. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов"язаних з розглядом справи. До витрат, пов"язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов"язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як зазначено у ч.4-6 вказаної статті розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, склад та розмір витрат, пов"язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов"язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такий висновок зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року, справа № 826/1216/16, провадження № 11-562ас18, у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справа №301/1894/17. Так, на підтвердження здійснених відповідачем [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу надано: Договір про надання правничої допомоги від 17 листопада 2020 року; ордер серії ВС №1004647 від 30 листопада 2020 року про надання правничої (правової) допомоги; Акт здавання-приймання правничої допомоги від 30 листопада 2020 року; Квитанція №049983 від 30 листопада 2020 року на суму 7500 грн.. Таким чином, судом встановлено, що відповідач поніс витрати на правничу допомогу в розмірі 7500 грн.. Згідно із ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов"язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами Разом зі тим, позивачем в ході судового розгляду справи жодних клопотань щодо зменшення судових витрат заявлено не було. Таким чином, зважаючи на те, що стороною позивача в ході судового розгляду справи не заявлено відповідного клопотання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем [PERSON] , суд не ставить під сумнів співмірність даних витрат критеріям, наведеним у ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Відтак, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, пред"явлених до відповідача [PERSON] , на її користь за рахунок позивача [PERSON] підлягають відшкодуванню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7500,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved