Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення безпідставно отриманих коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позивачці кредит у розмірі 50000, 00 доларів США із строком до 26.05.2025 року та сплатою відсотків. Позивачка виконувала свої зобов"язання належним чином до листопада 2014 року, але у подальшому через підвищення курсу долара не змогла сплачувати кошти у повному розмірі, що призвело до часткового виконання нею своїх зобов"язань. Позивачка неодноразово зверталася до Банку із зверненнями щодо зниження відсоткової ставки, але жодної відповіді на це не отримала. У подальшому позивачці стало відомо про те, що відповідач відступив своє право вимоги за Основним договором та Договором іпотеки третій особі. З моменту уступки права вимоги, з 01.03.2007 року, позивачкою було сплачено певну суму коштів, яка була безпідставно набута відповідачем. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивачки безпідставно отримані кошти у розмірі 62023, 03 доларів США, що еквівалентно 1313027, 55 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654, 00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 2000, 00 грн. У судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Зазначив, що після укладення договору про відступлення права вимоги Банк перераховував грошові кошти, сплачені позивачкою, на рахунок нової компанії-кредитора, а тому підстав для задоволення позову немає. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 26.05.2005 року між ПАТ КБ "ПриватБанк, з однієї сторони, та позивачкою [PERSON], з другої сторони, був укладений Кредитний договір. Відповідно до умов Договору Банк зобов"ячався надати [PERSON] кредит у розмірі 50000, 00 доларів США, а вона, у свою чергу, зобов"язувалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та у порядку, встановленими кредитним договором. Строк повернення кредитних коштів до 26.05.2025 року. Згідно із умовами Основного договору та розрахунків, здійснених Банком, щомісячний платіж складав 626, 36 доларів США. Як встановлено судом, позивачка виконувала свої зобов"язання належним чином, сплачувала кредит та відсотки за договором постійно до листопада 2014 року, але у подальшому через підвищення курсу долара не змогла здійснювати сплату у повному обсязі, у зв"язку з чим сплачувала кредит та відсотки частково. У зв"язку з неналежним виконанням позивачкою умов Кредитного договору станом на 10.03.2015 року виникла заборгованість у розмірі 42297, 99 доларів США, що підтверджується відповідним розрахунком. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов′язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов′язання не допускається. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить суд стягнути з Банку на її користь безпідставно набуті грошові кошти, зважаючи на те, що Банком було здійснено відступлення права вимоги за Основним договором, а вона продовжувала сплачувати кошти, які були безпідставно зараховані на рахунок відповідача. Як встановлено при розгляді справи, між ПАТ КБ "ПриватБанк" та Компанією "Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ" був укладений Договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити від 19.02.2007 року, у тому числі і щодо Основного договору та Іпотечного договору, укладених з [PERSON] 21.02.2007 року між вказаними особами також був укладений Договір про обслуговування іпотечних активів, відповідно до умов якого обслуговуюча установа надає послуги з обслуговування іпотечних активів Емітенту та Довірчому управителю стосовно іпотечних активів, що придбані Емітентом та утримуються Емітентом на користь Довірчого управителя, у порядку та на умовах, що містяться у Договорі. Також умовами вказаного Договору було визначено, що ПАТ КБ "ПриватБанк" перераховує щомісяця новому кредитору грошові кошти у розмірі платежу за кредитом, при цьому ведення самого кредиту залишається у віданні банку, тобто рахунки, на яких проходять платежі за кредитом після відступлення права вимоги, залишаються ті, що відносяться до правовідносин за кредитним договором на момент його вчинення, що відповідає положенням ст.. 514 ЦК України. Так, відповідно до вимог ст.. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов"язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Як зазначив у своїх поясненнях представник Банку, це було зроблено для зручності самого боржника, який зміг продовжувати погашати на старі реквізити кредитного договору відповідні платежі. Відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов"язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов"язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінка набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов"язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивачка [PERSON] сплачувала протягом тривалого періоду грошові кошти на виконання умов Кредитного договору, отримувала чи безперешкодно могла отримати інформацію про стан рахунків чи виписки, де є актуальний стан заборгованості, прострочена заборгованість з"явилася лише після того, як позивачка перестала належним чином виконувати свої зобов"язання за кредитним договором, що свідчить про те, що Банком, у свою чергу, зобов"язання за кредитними договорами були виконані належним чином. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачкою [PERSON] не надано суду жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження неправомірності набуття Банком грошових коштів, що були нею сплачені протягом тривалого часу на виконання умов кредитного договору. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] у частині стягнення грошових коштів, як безпідставно отриманих, задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення витрат на правову допомогу, то слід зазначити, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов"язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Але при цьому слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Зважаючи на те, що суд відмовляє позивачці у задоволенні позовних вимог, то і витрати, понесені нею, не підлягають стягненню з відповідача на її користь. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed