Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до ЗАТ "Чорнобаївська фабрика "Юність" (далі - відповідач), треті особи - Чорнобаївська РДА, ГУ Держгеокадастру в Черкаській області, про припинення права користування земельною ділянкою та визнання права користування земельною ділянкою. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а саме: нежитлового приміщення - цеху по виготовленню швейних виробів з прибудовою, нежитлового приміщення, гаражу, вбиральні, огорожі. Право власності на нерухоме майно в неї виникло на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 квітня 2010 року у цивільній справі № 2-3561/10. Вказана нерухомість розташована на земельній ділянці, право постійного користування на яку належить відповідачу на підставі державного акту. Належність права користування на земельну ділянку відповідачу перешкоджає позивачу вільно використовувати та розпоряджатися вказаним нерухомим майном, оскільки для вчинення будь-яких правочинів з нерухомим майном обов`язковою умовою є зазначення кадастрового номеру земельної ділянки. Стверджувала, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Враховуючи викладене та посилаючись на приписи ЗК України, ЦК України, постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", позивач просила визнати припиненим право постійного користування земельною ділянкою за відповідачем та визнати за нею право постійного користування земельною ділянкою. Чорнобаївська РДА (далі - третя особа-1) подала письмові пояснення (а.с. 55-57), в яких зазначалося, що відповідно до матеріалів державної статистичної звітності у постійному користуванні Чорнобаївської швейної фабрики "Юність" перебуває земельна ділянка площею 1,46 га, надана для розміщення виробничої бази згідно з розпорядженням голови Чорнобаївської РДА від 25 січня 1996 року № 23. Право користування вказаною земельною ділянкою посвідчено державним актом на право користування землею серії ЧР 19-64, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 29 січня 1996 року за № 39. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформація щодо реєстрації права постійного користування Чорнобаївською швейною фабрикою "Юність" вказаною земельною ділянкою на підставі державного акту відсутня. Кадастровий номер земельній ділянці не присвоєно, змін в землекористуванні не проводилось, адреса земельної ділянки в державному акті не зазначена. Чорнобаївська швейна фабрика "Юність" припинила свою діяльність як юридична особа шляхом реорганізації у ЗАТ "Чорнобаївська фабрика "Юність" (відповідач), а тому позовна вимога в частині припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою Чорнобаївській швейній фабриці "Юність", підлягає до задоволення. Водночас підстави для задоволення позовної вимоги про визнання за позивачем права постійного користування земельною ділянкою відсутні, виходячи з того, що право постійного користування за нею не може бути зареєстровано в силу вимог ст. 92 ЗК України, оскільки остання не входить до відповідного кола суб`єктів. Зазначалося також, що позивачу та відповідачу необхідно сформувати земельну ділянку відповідно до вимог ст. 79-1 ЗК України, зареєструвати у Державному земельному кадастрі та оформити право користування земельною ділянкою на умовах оренди, як передбачено ст.ст. 93, 124, 125 ЗК України. ГУ Держгеокадастру в Черкаській області (далі - третя особа-2) надіслало письмові пояснення, в яких закцентовано увагу на порядку формування земельних ділянок та їх подальшої реєстрації у Державному земельному кадастрі. Виходячи з того, що третя особа-2 наділена повноваженнями розпоряджатися землями державної власності сільськогосподарського призначення лише за межами населених пунктів, що не є предметом спору у даній справі, остання просила прийняти дані письмові пояснення до розгляду (а.с. 26-29). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позові, просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання явку свого представника не забезпечив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся за адресою місцезнаходження, однак поштові відправлення повернулися без вручення. Представник третьої особи-1 за довереністю Лисенко Л.І. у судовому засіданні підтримала позицію, викладену у письмових поясненнях. Третя особа-2, враховуючи наявні в матеріалах справи письмові пояснення, у судове засідання не викликалася. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та визначив відповідно до них правовідносини. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 квітня 2010 року у справі № 2-3561/10 визнано за позивачем право власності на комплекс будівель та споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS] , а саме на нежитлове приміщення - цех по виготовленню швейних виробів літ. "А-ІІ" з прибудовою літ. "а", нежитлове приміщення літ. "Б", гараж літ. "В", вбиральню літ. "Г", огорожу № 1 (а.с. 10). Згідно з копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 1 червня 2010 року № 26271491 комплекс за адресою: [ADDRESS] є приватною власністю позивача (а.с. 14). Відповідно до копії державного акту на право постійного користування землею від 29 січня 1996 року серії ЧР № 19-64 Чорнобаївській швейній фабриці "Юність" надано у постійне користування земельну ділянку площею 1,46 га для розміщення виробничої бази у смт Чорнобай Черкаської області (а.с. 7-8). Вказана земельна ділянка наданау постійне користування на підставі розпорядження голови Чорнобаївської РДА Черкаської області від 25 січня 1996 року № 23/05 (а.с. 74), чому передувало обстеження існуючої території Чорнобаївської швейної фабрики "Юність", про що свідчить копія акту від 21 вересня 1995 року (а.с. 75-76), та надання відповідних висновків Чорнобаївської селищної ради (а.с. 77), районної санепідемстанції (а.с. 79), встановлення (відновлення) меж землекористування, що підтверджуєть актом (а.с. 80). Згідно з копією листа Чорнобаївської РДА від 14 травня 2019 року № 01/01-14/1428 земельна ділянка площею 1,46 га, надана для розміщення виробничої бази відповідно до розпорядження голови Чорнобаївської РДА від 25 січня 1996 року № 23 перебуває у постійному користуванні Чорнобаївської шфейної фабрики "Юність". Право користування вказаною земельною ділянкою посвідчено державним актом на право постійного користування землею серії ЧР 19-64, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею 29 січня 1996 року за № 39. Вказана земельна ділянка розміщена за межами населеного пункту Чорнобаївської селищної ради Чорнобаївського району Черкаської області. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформація щодо реєстрації права постійного користування земельною ділянкою площею 1,46 га Чорнобаївською швейною фабрикою "Юність" на підставі державного акту на право постійного користування серії ЧР 19-64 відсутня. Станом на 11 травня 2019 року згідно з інформацією, наданою відділом у Чорнобаївському районі ГУ Держгеокадастру у Черкаській області, кадастровий номер вказаній земельній ділянці не присвоєно, змін в землекористуванні не проводилось, адреса земельної ділянки в державному акті на право постійного користування землею не зазначена (а.с. 11-12). З копії довідки Чорнобаївської селищної ради Чорнобаївського району Черкаської області від 7 травня 2019 року № 243/02-025 вбачається, що виробничі приміщення відповідача, що знаходились за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 1,46 га, внаслідок перейменування вулиці знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Відповідно до ч. 1 ст. 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Частиною 2 цієї статті Кодексу визначено, що права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації осіб з інвалідністю України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування"; ґ) заклади освіти незалежно від форми власності; д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку; е) оператор газотранспортної системи та оператор системи передачі. Таким чином приписи вказаної статті Кодексу не передбачають набуття права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності фізичною особою внаслідок набуття нею права власності на будівлі і споруди, що розташовані на цій земельній ділянці. Так, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (ч. 1 ст. 116 ЗК України). Водночас згідно з ч. 2 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Схожі приписи закріплено і в ч. 1 ст. 377 ЦК України, де зазначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) При цьому однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою згідно з п. "е" ч. 1 ст. 141 ЗК України є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. У пп. "ґ" п. 18 постанови Пелнуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" зазначено, що з 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до ст. 377 ЦК України і ст. 120 ЗК України. Разом з тим згідно з ч. 1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Частиною 2 цієї статті Кодексу передбачено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Таким чином, аналіз положень ст.ст. 120, 123 ЗК України дає підстави для висновку про те, що вказані положення унормовують порядок переходу при відчуженні об`єкта нерухомого майна до його набувача права користування земельною ділянкою і не встановлюють автоматичного переходу права на користування земельною ділянкою до нового власника об`єкта нерухомого майна поза межами встановленої ст. 123 ЗК України процедури, а тому суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельної ділянки у постійне користування. Натомість матеріали цивільної справи не містять відомостей про те, що позивач зверталася до повноважних органів із клопотанням щодо вирішення питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки. Судом також встановлено, що державний акт на право постійного користування землею від 29 січня 1996 року серії ЧР № 19-64 виданий 29 січня 1996 року саме Чорнобаївській швейній фабриці "Юність". Водночас судом під час судового засідання оглянуто оригінал реєстраційної справи ЗАТ "Чорнобаївська фабрика "Юність" (відповідач), надану державним реєстратором на виконання ухвали Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2019 року (а.с. 61-62). Так, згідно з п. 1 Розділу І "Загальні положення" статуту ЗАТ "Чорнобаївська фабрика "Юність" (відповідач), що зареєстрований Чорнобаївською РДА 28 грудня 1995 року № 52, ЗАТ "Чорнобаївська фабрика "Юність" (відповідач) засноване згідно з договором купівлі-продажу державного майна державно-комунального підприємства "Чорнобаївська фабрика Юність" від 6 жовтня 1995 року № 2744 шляхом перетворення суб`єкта підприємницької діяльності - колективного підприємства Чорнобаївська фабрика "Юність" в закрите акціонерне товариство. ЗАТ "Чорнобаївська фабрика "Юність" (відповідач) є правонаступником названого колективного підприємства (а.с. 88-89). Отже на момент видачі вказаного державного акту на право постійного користування землею (29 січня 1996 року) вже існувало ЗАТ "Чорнобаївська фабрика "Юність" (відповідач), проте землекористувачем зазначено Чорнобаївську швейну фабрику "Юність". Таким чином позивачем не доведено належними і допустимими доказами факт набуття права постійного користування спірною земельною ділянкою саме відповідачем, що у свою чергу унеможливлює припинення такого права. Суд також враховує, що в силу приписів ч. 9 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (ч. 1 ст. 79-1 ЗК України). Зі змісту ч.ч. 3 і 4 ст. 79-1 ЗК України вбачається, що сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Натомість судом встановлено та не заперечується сторонами, що спірна земельна ділянка несформована, оскільки не має кадастрового номеру та не зареєстрована у Державному земельному кадастрі. За вказаних обставин спірна земельна ділянка не може бути об`єктом цивільно-правових відносин. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься і в ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які беззаперечно підтверджують правомірність позовних вимог позивача, беручи до уваги ту обставину, що спріна земельна ділянка на момент розгляду справи несформована відповідно до вимог ст. 79-1 ЗК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed