Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

[PERSON] в позовній заяві до суду та її представник адвокат Хуторна С.В., уточнюючи свої вимоги, просять визнати недійсними: свідоцтво про право на спадщину за законом від 11.09.2015 року, видане Бобровицькою районною державною нотаріальною конторою відповідачці [PERSON] на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,9560 га, кадастровий номер, якої 7420687200:06:000:1487, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належної [PERSON] на праві приватної власності на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН №126591, яка розташована на території Свидовецької сільської ради Бобровицького району Чернігівської області; свідоцтво про право на спадщину за законом від 11.09.2015 року, видане Бобровицькою районною державною нотаріальною конторою відповідачці [PERSON] на 1/2 частину земельної ділянки, площею 9,2298 га, кадастровий номер 7420687200:08:000:0487, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належної [PERSON] на праві приватної власності на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН №126591, яка розташована на території Свидовецької сільської ради Бобровицького району Чернігівської області. Просить визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,9560 га, кадастровий номер 7420687200:06:000:1487, та на 1/2 частину земельної ділянки площею 9,2298 га, кадастровий номер 7420687200:08:000:0487, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належних [PERSON] на праві приватної власності на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН №126591, які розташовані на території Свидовецької сільської ради Бобровицького району Чернігівської області в порядку спадкової трансмісії після смерті батька [PERSON] . Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що [INFO] померла її бабуся [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину нерухомого майна, а саме на земельні ділянки, які належала їй на підставі державного акту серії ЧН № 126531 від 16. 02.2004 р., що розташовані на території Свидовецької сільської ради Бобровицького району Чернігівської області. За життя вона залишила заповіт на все належне їй майно в рівних частках її батьку [PERSON] та внучці [PERSON] . [INFO] помер її батько [PERSON] , не встигши прийняти спадщину після смерті своєї матері - [PERSON] . Вона вважає, що у відповідності до ч. 1 ст. 1276 ЦК України право на прийняття належної померлому [PERSON] частки спадщини за заповітом мало б перейти до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Спадкоємцями першої черги після померлого [PERSON] є його дружина - [PERSON] та вона - донька [PERSON] . На момент смерті свого батька [PERSON] вона була неповнолітньою, а тому в силу ч. 4 ст. 1268 ЦК України вважалася такою, що прийняла спадщину та постійно проживала разом із ним, тому у відповідності до ч.3 ст. 1268 ЦК України також є такою, що прийняла спадщину. Вона вважає, що до неї перейшло право на спадкування після померлого її батька [PERSON] за спадковою трансмісією, так як, вона на загальних підставах прийняла спадщину після його смерті, якому належало це право. На момент смерті батька вона не знала про існування заповіту, який склала її бабуся - [PERSON] на батька позивача [PERSON] , оскільки із спадкодавцем за заповітом вона не проживала, а нотаріус не вчиняв дій щодо розшуку та повідомлення її, як спадкоємця за законом в порядку спадкової трансмісії. Про існування заповіту їй стало відомо лише у 2018 році, після чого вона звернулася до Свидовецької сільської ради Бобровицького району Чернігівської області з метою отримання дублікату заповіту, з якого їй стало відомо, що її батько, згідно вказаного заповіту мав би отримати 1/2 частину майна, належної його матері. Позивачка також зазначає, що після смерті батька - [PERSON] , вона [INFO] . зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька, але про існування заповіту на його ім`я в той час їй нічого не було відомо про те, що інший спадкоємець за заповітом - відповідач по справі, [PERSON] прийняла спадщину і за заповітом, і за законом стало відомо лише після того, як її мати 19.07.2018 р. звернулася до Бобровицького районного суду про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщину, в порядку спадкової трансмісії. Вона вважає, що видані відповідачу у справі Бобровицькою державною нотаріальною конторою свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину земельних ділянок в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] порушують її право на спадкування, як спадкоємця після смерті батька, який помер та не встиг прийняти спадщину після смерті своєї матері [PERSON] , яка заповіла йому 1/2 частину всього належного їй майна. Відповідачка у справі [PERSON] подала відзив на позовну заяву у якому просила застосувати строк позовної давності. Свої заперечення обґрунтувала тим, що вона є спадкоємцем за заповітом та за законом після смерті моєї баби [PERSON] , яка померла [INFO] . Вона прийняла спадщину, подавши заяву про прийняття спадщини до Бобровицької районної державної нотаріальної контори та отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом, та за законом. [PERSON] за життя склала заповіт, в якому заповідала своє майно їй та своєму сину (батьку позивачки) [PERSON] . Позивачка стверджує, що вона не знала про існування заповіту, однак, у разі відсутності заповіту, позивачка мала б право на спадщину за законом (спадкова трансмісія), так як її батько, будучи спадкоємцем за законом першої черги після смерті своєї матері, помер через два місяці після її смерті і не встиг прийняти спадщину. Позивачка, будучи неповнолітньою, вважалася такою, що прийняла спадщину відповідно до ч. 4 ст.1268 ЦК України. Вона до нотаріуса не зверталася, нотаріус не відмовляв у видачі свідоцтва (постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії позивачка не надала). Тому вона вважає, що строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушених прав вже сплинув. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Видаючи їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом та за законом нотаріус не порушував прав позивачки. Нотаріусу не було відомо про інших спадкоємців (в тому числі неповнолітніх), так як законний представник неповнолітньої - мати позивачки не звернулася до нотаріуса з заявою та не повідомила про те, що є інший спадкоємець, який претендує на спадкове майно, вона в силу своєї юридичної необізнаності не могла знати усіх тонкощів прав на спадкування і заявила лише про свої права на спадщину. Крім того, відповідач зазначає, що позивачка безпідставно посилається на норми ст. 529 ЦК УРСР, ст. 1266 ЦК України та правову позицію ВСУ у справі № №6-161 цс 17, так як, цими нормами закону регулюються відносини спадкування за законом за правом представлення, а позивачка не має прав на спадкування за правом представлення. У судовому засіданні представник позивача адвокат Хуторна С.В. позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача адвокат Зазимко Є.Г. просила відмовити у задоволенні позовних вимог, а у разі якщо суд прийде до висновку про задоволення позовних вимог, просила застосувати строк позовної давності. Крім того звернула увагу суду на той факт, свідоцтва, які просить суд позивач скасувати не існують, а визнання права власності за позивачкою на 1/2 частину земельних ділянок без постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину буде суперечити чинному законодавству. Третя особа - представник Бобровицької районної державної нотаріальної контори Кучерявець Л.О. просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що видані нею свідоцтва про право на спадщину за законом 11.09.2015 року відповідачці у справі на 1/2 частини земельних ділянок після смерті [PERSON] у відповідності до вимог закону і ніяким чином не порушують спадкові права позивачки. У разі якщо суд дійде до висновку про задоволення позовних вимог, просить відмовити у зв`язку з пропуском позивачкою строку позовної давності звернення до суду. Крім того вказала, що в її повноваження не входило перевіряти коло спадкоємців після смерті [PERSON] . Також звернула увагу суду на той факт, що після смерті [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину за законом не тільки позивачці, а і її матері, дружині спадкодавця [PERSON] . Тому в такому випадку на майно на яке просить позивачка визнати за нею право власності може претендувати і її мати. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, просила справу розглянути у її відсутність, не заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Суд, вислухавши сторони, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Ст. 5 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом По даній справі позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав, як спадкоємиця, яка на її думку, має право на спадщину згідно ст.1276 ЦК України - в порядку спадкової трансмісії, після смерті свого батька. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] (а.с.9); Згідно заповіту від 09.10.1998 року посвідченого [PERSON] , секретарем Свидовецької сільської Ради народних депутатів Бобровицького району Чернігівської області, [PERSON] все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося і взагалі все те що, на день смерті належатиме їй, заповіла в рівних частках сину [PERSON] та внучці [PERSON] (а.с.10). Відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] (а.с.11); Свідоцтвом про народження позивачки підтверджується, що її батьком був [PERSON] (а.с.13); Зареєструвавши шлюб 22.09.2007 року з [PERSON] , позивачка змінила прізвища на [PERSON] (а.с.14); 10 січня 1990 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб і після його реєстрації [PERSON] змінила своє прізвище на [PERSON] (а.с.12); Із довідки, виданої Свидовецьким старостинським округом Бобровицької міської ради Бобровицького району Чернігівської області вбачається, що [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований у [ADDRESS] , разом на день смерті та протягом шести місяців з дня смерті за вказаною адресою проживали його дружина [PERSON] та дочка [PERSON] (а.с19); Із свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Бобровицькою районною державною нотаріальною конторою 11.09.2015 року вбачається, що відповідачка [PERSON] успадкувала 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,9560 га, кадастровий номер, якої 7420687200:06:000:1487, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належної [PERSON] на праві приватної власності на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН №126591, яка розташована на території Свидовецької сільської ради Бобровицького району Чернігівської області (а.с.21); Із свідоцтво про право на спадщину за законом від 11.09.2015 року, виданого Бобровицькою районною державною нотаріальною конторою вбачається, що відповідачка [PERSON] успадкувала 1/2 частину земельної ділянки, площею 9,2298 га, кадастровий номер 7420687200:08:000:0487, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належної [PERSON] на праві приватної власності на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЧН №126591, яка розташована на території Свидовецької сільської ради Бобровицького району Чернігівської області (а.с.22); Дослідженою у судовому засіданні спадковою справою після смерті [PERSON] , було встановлено, що 25 червня 2011 року до нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] звернулися його донька - позивачка у справі [PERSON] та його дружина [PERSON] , на підставі чого їм 25 червня 2011 року були видані свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідно до спадкової справи після смерті [PERSON] вбачається, що 25 серпня 2007 року до Бобровицької нотаріальної контори звернулася із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , [PERSON] ; [INFO] [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] . Матеріалами спадкової справи підтведжується, що [PERSON] на підставі державного акту серія ЧН № 126591 була власником земельних ділянок 10. 28 га, розташованих на території Свидовецької сільської ради, що також підтверджується довідкою Головного Управління Держгеокадастру у Чернігівській області (а.с.18). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті та згідно ч.2ст.1268 цього Кодексу не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців. Ст.1268 ЦК України визначено що, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину може бути визнане недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, тощо. Відповідно до ст.1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Враховуючи вищевказані приписи ЦК України після смерті [PERSON] право спадкування за законом, у т.ч. у порядку «спадкової трансмісії», набули його неповнолітня дочка - [PERSON] та його дружина - [PERSON] , які на час відкриття спадщини постійно проживали із спадкодавцем, що підтверджується довідкою виданою 05.06.2018 року за №98 року виконавчим комітетом Бобровицької міської ради (а.с.19) і відповідно у силу приписів ч.ч.3, 4 ст.1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину. У суду відсутні будь які відомості про те, що позивачка та її мати відмовилася у встановленому законом порядку від своїх часток у спадковому майні після смерті [PERSON] , на користь інших осіб, а навпаки отримали свідоцтва про право на спадщину за законом. Нотаріус в своїй діяльності керується законодавством України, в тому числі, що регулюють діяльність нотаріусів. Згідно зі ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням - кожному з них окремо. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно з роз`яснень, викладених у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11, у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. У постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17 Верховний Суд дійшов висновку про те, що порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним. Згідно до ст. 68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Проаналізувавши вищенаведені обставини, матеріали даної справи, дослідивши докази надані сторонами, суд вважає, що позивачка, будучи дочкою [PERSON] , який помер [INFO] та не встиг прийняти спадщину після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] та згідно заповіту заповідала йому 1/2 частину всього належного їй майна, будучи спадкоємцем за законом першої черги, мала право на спадкування майна за спадковою трансмісією, так як, вона на загальних підставах прийняла спадщину після смерті батька, якому належало це право. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення в частині скасування свідоцтв про право на спадщину недійсними, а тому зазначені позивачкою в позовній заяві свідоцтва про право на спадщину за законом слід визнати недійсними у відповідності до положень ст. 1301 ЦК України для захисту порушеного права позивача, як такі, що порушують її спадкові права. Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 41 Конституції України, закріплено також, що право приватної власності надувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 16 ЦК України, одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення. Статтею 328 ЦК України, передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність права власності не встановлена судом. Враховуючи, що позивачка заявила вимоги щодо визнання права власності на 1/2 частку земельних ділянок в порядку «спадкової трансмісії» після смерті батька, тобто на усю спадкову масу, яку він мав успадкувати за заповітом після смерті [PERSON] , у випадку їх задоволення судом будуть порушені права іншого спадкоємця за законом - [PERSON] , яка в силу приписів закону вважається такою, що прийняла частку спадкового майна після смерті чоловіка з яким постійно проживала на час відкриття спадщини, суд вважає за необхідне в цій частині позовні вимоги задовольнити частково. Суд відхиляє доводи представника відповідача [PERSON] щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на частину земельних ділянок в судовому порядку, за відсутності постанови нотаріуса з огляду на наступне. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Згідно з ст. 5 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов`язаний сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п.п. 4.15, 4.18 п. 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України). Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. У судовому засіданні було встановлено, що позивачка зверталася до Бобровицької державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину на зазначені земельні ділянки, але в усній та категоричній формі нотаріусом їй було відмовлено у його видачі та відмовлено видати письмову постанову. Тому в даному випадку, суд задовільняючи частково позовні вимоги позивачки про визнання права власності на земельні ділянки в судовому порядку, виходив з того, що позивачка в передбаченому законом позасудовому порядку, з незалежних від неї причин, не може оформити право власності на вказане спадкове майно, керувався положеннями ст.16 ЦК України, яка надає кожній особі право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та визначає можливі способи захисту прав, та ст.328 цього Кодексу, згідно якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, тому вважав за доцільне суд в такій спосіб захисти порушено право позивачки. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляду його справи судом. Відповідно ст.ст.257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, національне законодавство розглядає позовну давність, як встановлений законом строк для захисту порушеного права. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного період після переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У судовому засіданні беззаперечними доказами було встановлено, що на момент смерті свого батька - [PERSON] , позивач не знала про існування заповіту, який склала її баба - [PERSON] на батька позивача - [PERSON] , оскільки із спадкодавцем за заповітом вона не проживала, а нотаріус не вчиняв дій щодо розшуку та повідомлення її, як спадкоємця за законом в порядку спадкової трансмісії, а про існування заповіту їй стало відомо лише у 2018 році, коли її мати звернулася до суду про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, що підтверджується відповіддю Бобровицької державної нотконтори у справі № 729Ї/787/18, яку позивачка долучила до матеріалів позовної заяви. Таким чином, суд відхиляє клопотання представника відповідача та представника третьої особи про застосування строків позовної давності, та не вбачає підстав для його задоволення, оскільки з матеріалів справи та пояснень сторін, встановлено, що позивачці про порушене право стало відомо в 2018 році, тому на думку суду строк позовної даності нею не пропущений. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1921 грн.

Outcome: partial