Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про зняття арешту з майна. Позов мотивовано тим, що ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці 18.01.2005 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, було задоволено заяву про задоволення позову [PERSON] , якою було накладено арешт на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В ухвалі суду вказано, що суд вирішив, з метою подальшого виконання прийнятого рішення, накласти арешт на квартиру, яка належить на праві власності [PERSON] . Однак суд, при винесенні цієї ухвали не встановив, кому саме належить майно, на яке накладено арешт. Позивач зазначає, що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , була отримана [PERSON] в користування 20.02.1993 року, про що було видано ордер на житлове приміщення № 0439, який було видано на підставі рішення виконавчого комітету міської ради народних депутатів №83 від 19.02.1993 року. Однак, [PERSON] в цій квартирі був лише зареєстрований, проживав періодично. Постійно в квартирі проживали позивач [PERSON] та її син [PERSON] 14.11.2019 року позивачем та [PERSON] було отримано свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру. Однак 27.12.2019 року позивачем було отримано рішення про відмову в державній реєстрації прав, з якого позивач дізналася про те, що на належну їй квартиру накладено арешт згідно ухвали Замостянського районного суду м. Вінниці від 18.01.2005 року. Позивач вважає, що існування арешту порушує її права як власника, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.01.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, в матеріалах справи наявна заява представника позивача адвоката Бабошина А.С., в якій останній позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, судовий розгляд проводити за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, зокрема, шляхом розміщення відповідного оголошення на веб-порталі «Судової влади», відзив не надав, судова кореспонденція повернулась до суду з відміткою на довідці «Укрпошти» - «за закінченням встановленого строку зберігання, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач та його представник не висловили заперечення проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці від 18.01.2005 року в якості забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] (а.с.10). Однак, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] станом на дату винесення судом наведеної ухвали, квартира [ADDRESS] на праві власності не належала. [PERSON] 20.02.1993 року виконкомом Вінницької міської ради видано ордер на жиле приміщення №0439, в якому зазначено, що [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] та сину [PERSON] надано право заняття жилого приміщення, а саме квартири [ADDRESS] (а.с.8). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що ухвалою суду від 18.01.2005 року забезпечено позов [PERSON] до [PERSON] , шляхом накладення арешту на квартиру, яка, станом на час постановлення ухвали [PERSON] на праві власності не належала, оскільки процес приватизації цієї квартири на той час ще не відбувся. В подальшому [PERSON] та її сину [PERSON] було безоплатно передано у власність вищезазначену квартиру з державного житлового фонду. Наразі [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 14.11.2019 року, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради на підставі рішення №2828, є співвласниками квартири [ADDRESS] , на праві спільної часткової власності (по Ѕ частки за кожним). (а.с.11). Державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] відмовлено [PERSON] та [PERSON] у державній реєстрації права приватної спільної часткової власності по Ѕ частці квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за кожним, оскільки на цю квартиру, згідно інформації з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно, накладено арешт згідно ухвали Замостянського районного суду м. Вінниці від 18.01.2005 року, в якій власником квартири зазначено [PERSON] (а.с.15). Однак, як встановлено судом, [PERSON] участі в приватизації квартири [ADDRESS] не приймав, правового зв`язку з квартирою він не має, а тому вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення за рахунок вказаної квартири боргу, задоволені бути не можуть. Разом з тим, існування вказаного арешту перешкоджає позивачу по справі здійснити у встановленому законом порядку державну реєстрацію свого права спільної часткової власності на вказану квартиру. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Ст. 77 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Ч.1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 року здійснено тлумачення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, де сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" АБО "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Також, аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі № 44277/98 "Стреч проти Сполученого Королівства" від 24.04.2003 року. Таким чином, існування вказаного арешту порушує права позивача, як співвласника квартири, оскільки вона не може завершити процедуру набуття у власність спірної квартири, а саме позбавлена можливості належним чином зареєструвати своє право на житлову нерухомість, яку вона набула у встановленому законом порядку, через існуючий арешт, який в юридичному аспекті не має до неї жодного стосунку. Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що цивільне право [PERSON] на володіння, користування та розпорядження квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , підлягає захисту, шляхом звільнення цього майна з під арешту, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved