Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем, посилаючись на те, що шлюбні відносини між ними не склались через несумісність характерів, відсутність взаєморозуміння, що призводило до постійних суперечок та сварок. Це стало причиною припинення шлюбних відносин у жовтні 2014році, вважає, що сім"я їх розпалась, миритися з відповідачем не бажає, а тому просить шлюб розірвати, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON], визначити місце проживання дітей з нею. У судове засідання позивач не з"явилася, подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала, на розірванні шлюбу наполягає, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з"явився, про час та день розгляду повідомлений належним чином, подав до суду заяву, у якій просить справу розглядати у його відсутності, позов визнає Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ч.1 ст.110,ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред"явлений одним із подружжя, суд з"ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини подружнього життя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 03.08.1996 року, від якого мають дітей: [PERSON], [INFO] народження, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] народження, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] народження, [PERSON], [INFO], які проживають разом з позивачкою та знаходяться на її утриманні. Спільне життя сторін не склалося через несумісність характерів, відсутність взаєморозуміння, відповідач протягом тривалого часу самоусунувся від необхідності матеріально забезпечувати свою сім"ю, не бажає влаштовуватись на роботу. У жовтні 2014 року сторони остаточно припинили шлюбно-сімейні відносини, подружніх стосунків не підтримують, мають окремий бюджет, спільним побутом не пов"язані. Відповідно до ст.24 СК України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, а тому примушувати позивача до спільного проживання з відповідачем суд вважає недоцільним. За таких обставин, суд вважає, що сім'я розпалась остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв"язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, а тому після розірвання шлюбу позивачці слід залишити прізвище [PERSON]. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати у справі слід покласти на відповідача. На підставі ст.ст.105, 110, 112, 113, 115 СК України,

Outcome: approved