Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення процентів за користування коштами, отриманими договором позики від 14.11.2011 року в загальному розмірі 6284 доларів США, згідно курсу НБУ становить 162 762 гривні, які складаються з процентів на рівні облікової ставки Національного банку України в розмірі 5315, 66 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 137 681 гривню, 3% річних в розмірі 979, 20 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 25181 гривню, мотивуючи тим, що згідно договору позики(розписки) від 14.11.2011 року відповідач позичив в позивача грошові кошти в розмірі 10880,00 доларів США, строком до 20.11.2012 року. Свої зобов"язання згідно договору позики відповідач не виконує, а тому позивач просить стягнути проценти за користування позикою, 3% річних. Крім цього, просила стягнути витрати по оплаті судового збору. 11.05.2019 року представник відповідачки подав до суду заперечення на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі виходячи з наступного. Відповідачка дійсно в 2011 році позичала у чоловіка позивачки 3000, 00 доларів США. 14.11.2011 року позивачка змусила відповідачку написати розписку уже на 10 880 доларів США, так як її чоловік помер на той час, якою забов"язувалась повернути кошти до 20.11.2012 року. У дану суму було вже включено відсотки за користування коштами, які склали 7 880 доларів США. Однак, позивачка 21.09.2016 року звернулась до суду з позовною заявою про стягнення процентів за користування коштами. При цьому позивачка в позовній заяві здійснила розрахунок нарахованих процентів за період з 21.09.2013 року по 31.08.2016 року (включно) у розмірі 5245,16 доларів США та три процента річних за період з 21.09.2013 року по 31.08.2016 року (включно) у розмірі 962, 21 доларів США. Оскільки, в даній розписці вказаний кінцевий термін повернення коштів до - 20.11.2012 року, вважає, що право позивачки нараховувати проценти за користування коштами припинилось після спливу дати визначеної в розписці, а саме з 20.11.2012 року (а.с.123, 124). 12.05.2019 року представник відповідачки подав до суду доповнення до відзиву, відповідно до якого просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи тим, що позивач не вправі вимагати стягнення з відповідачки 3% річних, оскільки, згідно боргової розписки від 14.11.2012 року, відповідачка вказувала, що зобов"язується повернути борг у сумі 10 880 доларів США, як тільки зможе реалізувати земельну ділянку до 20.11.2012 року. Тобто, істотною умовою було визнечено необхідність реалізації земельної ділянки. Земельна ділянка була реалізована 08.09.2016 року, і в той же день здійснено погашення усієї заборгованості перед позивачкою. (а.с.135). Представник позивачки в судове засідання не з"явився, попередньо подав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав наведених у позовній заяві, просив задоволити (а.с.145). Представник відповідачки в судове засідання не з"явився, попередньо подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника відповідачки. Проти задоволення позову заперечив (а.с.146). Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики(розписки), внаслідок чого [PERSON] позивається про її відновлення шляхом стягнення заборгованості за договором позики (розпискою) з [PERSON] . Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Судом встановлено, що 14.11.2011 року між позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики (розписку), відповідно до якої відповідачка отримала у позивачки грошові кошти в розмірі 10880,00 доларів США, строком до 20.11.2012 року (а.с. 141). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 31.03.2014 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики задоволено (а.с.3). Відповідачка свої боргові зобов"язання згідно договору позики грошей виконала 08.09.2016 року, що підтверджується квитанцією №ПН112907 від 08.09.2016 року (а.с.134). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, в даному випадку - розписки позичальника. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу дії ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому, у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року Справа №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18 виклала позицію, відповідно до якої вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, позивачка мала право на отримання відсотків на рівні облікової ставки Національного банку України протягом дії договору позики (розписки), а не після закінчення строку його дії - з 30.08.2013 року по 31.08.2016 року, як вона про це просить у наданому розрахунку (а.с.6). На підставі вищенаведеного, вимога позивачки про стягнення з відповідачки 137 681,00 грн. відсотків визначених на рівні облікової ставки Національного банку України до задоволення не підлягає. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч.1 ст. 1050 ЦК України). Статтею 625 Цивільного Кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Відповідно до ч.1 цієї статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст. 625 ЦК України). Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі, а не її еквівалент у національній валюті України. Отже, позивач має право на отримання 3% річних за невиконання грошового зобов"язання у валюті, тобто доларах США, як визначено умовами кредитного договору. Судом встановлено, що відповідачка свої зобов`язання за вказаним вище договором позики (розпискою) від 14.11.2011 року виконала 08.09.2016 року та суму боргу повернула. Так, суд вважає, що в даному випадку відповідачка допустила прострочення виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем, а тому з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню 3% річних за період з 30.08.2013 року по 31.08.2016 року в порядку ст. 625 ЦК України, що становить 981,89 доларів США, згідно наступного розрахунку: 10 880 доларів США (сума заборгованості) * 3% : 365 днів (днів у році) * 1098 днів (кількість днів прострочення). Будь-яких доказів, які б спростовували наведену суму заборгованості 3% річних та доводи позивача суду не представлено. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідачки процентів за користування коштами є обгрунтованими та підлягають до часткового задоволення. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 527, 533, 612, 625, 1046, 1048-1050 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 81 ЦПК України,

Outcome: approved