Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про припинення дій, що порушують право, мотивуючи свої вимоги тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , у період перебування у шлюбі у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . З 02.09.2010 року позивач разом з дружиною, а у подальшому і з дитиною проживали за адресою: [ADDRESS] . Сусідка сім`ї [PERSON] з 2019 року шахрайським способом увійшла у довіру до дочки [PERSON] , постійно у відсутності батька та матері у квартирі робить різні маніпуляції із свідомістю малолітньої дитини. Починаючи з березня 2020 року відповідачка у присутності дочки не впускала позивача до квартири, у зв`язку з чим позивач звертався до поліції із відповідною заявою. Відповідачка намагається такими діями нав`язати думку, що вона головніша за батька, а дитина повинна їй підкорятися. У подальшому відповідачка надавала поліції неправдиві свідчення проти позивача, щоб у подальшому маніпулювати свідомістю дитини та вказувати, що батько поганий, тим самим ставила авторитет батька під сумнів. Також відповідачка, маніпулюючи свідомістю дитини, заволоділа ключами від квартири позивача, приходила до квартири без запрошення і дозволу позивача. Втручання відповідачки у процес виховання дочки, її психологічний вплив на дитину, нівелювання з її сторони сімейних та особистих цінностей можуть спричинити непоправні наслідки, завдати шкоди вихованню та розвитку дитини, що викликає у позивача занепокоєння. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати протиправними дії відповідачки щодо незаконного втручання у здійснення права малолітньої [PERSON] на особисте і сімейне життя, недоторканність житла; зобов`язати відповідачку припинити спілкуватися будь-якими способами з [PERSON] та наближатися ближче 100 метрів до дитини, а також стягнути з відповідача судові витрати. 11.08.2021 року до суду надійшов Відзив відповідачки на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідачка вказує про те, що викладені у позові обставини не відповідають дійсності. За проханням [PERSON] відповідачка погодилася допомагати їй у догляді за дитиною. Мати дитини та дитина проживали у квартирі [ADDRESS] . Як до розірвання шлюбу між [PERSON] , так і після, у позивача спостерігаються прояви нестійкою психологічної поведінки, агресії, прояви помсти та психологічного насилля. При цьому позивач неодноразово вчиняв протиправні дії щодо колишньої дружини, наносив економічну шкоду житлу, у зв`язку з чим [PERSON] неодноразово викликала працівників поліції. Також позивач неодноразово застосовував до [PERSON] фізичну силу. Фактично мати дитини та сама дитина постійно піддаються психологічному та фізичному насильству з боку позивача. При цьому позивач не приймає участі у житті дитини, оскільки сама дитина категорично відмовляється від спілкування з батьком. Враховуючи вік дитини та необхідність її матеріально забезпечувати, мати дитини звернулася до відповідачки із проханням допомогли у догляді за дитиною, поки мати перебуває на роботі. За заявою матері відповідачка забирає дитину зі школи, що підтверджується відповідною заявою. Відповідач фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , але щоденно безперешкодно потрапляє до квартири, де проживає дитина, влаштовуючи скандали, вчиняючи психологічний тиск на дитину, яка після школи перебувала вдома з відповідачкою. Після неодноразових протиправних дій позивача, що полягали у вчиненні домашнього насильства відносно колишньої дружини та спільної дитини, малолітня донька перебувала у нестійкому психологічному стані, дитина дуже переживала за матір, почала боятися батька, категорично відмовляється залишатися вдома сама, боїться повертатися додому у відсутність матері, стала наляканою, при цьому позивача стан дитини не хвилює. Оскільки нею не вчинялися дії, що могли негативно вплинути на дитину, відповідачка вважає позов необґрунтованим та безпідставним, а тому таким, що не підлягає задоволенню. У судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні з підстав, наведених у Відзиві на позов. Вислухавши пояснення позивача, відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбу з [PERSON] , у період шлюбу у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. На даний час малолітня [PERSON] проживає зі своєю матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Місце проживання дитини було визначено за згодою батьків. Відповідачка [PERSON] є сусідкою [PERSON] і проживає за адресою: [ADDRESS] . У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що відповідачка з 2019 року шахрайським способом увійшла у довіру до дочки [PERSON] , постійно у відсутності батька та матері у квартирі робить різні маніпуляції із свідомістю малолітньої дитини. Починаючи з березня 2020 року відповідачка у присутності дочки не впускала позивача до квартири, у зв`язку з чим позивач звертався до поліції із відповідною заявою. Відповідачка намагається такими діями нав`язати думку, що вона головніша за батька, а дитина повинна їй підкорятися. У подальшому відповідачка надавала поліції неправдиві свідчення проти позивача, щоб у подальшому маніпулювати свідомістю дитини та вказувати, що батько поганий, тим самим ставила авторитет батька під сумнів. Також відповідачка, маніпулюючи свідомістю дитини, заволоділа ключами від квартири позивача, приходила до квартири без запрошення і дозволу позивача. Втручання відповідачки у процес виховання дочки, її психологічний вплив на дитину, нівелювання з її сторони сімейних та особистих цінностей можуть спричинити непоправні наслідки, завдати шкоди вихованню та розвитку дитини, що викликає у позивача занепокоєння. Вирішуючи вимоги позивача, суд враховує наступні вимоги закону. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" батьки, які проживають окремо від дитини, зобов"язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Частинами 1, 2 статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов"язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. З наведених вище норм діючого законодавства можна зробити висновок, що позивач, як батько дитини, який проживає окремо, зобов"язаний здійснювати свої батьківські обов"язки щодо дитини, має право на спілкування з дитиною, її виховання. Відповідно до ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини. Тобто права та обов"язки матері та батька щодо дитини є рівними навіть тоді, коли вони не є подружжям. На обсяг батьківських прав та обов"язків не впливає та обставина, що один із батьків проживає окремо від дитини. Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ч. 3 ст. 9 Конвенції проголошує правило про те, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Як зазначено у Загальному коментарі Комітету з прав дитини № 14 (2013 рік) щодо права дитини на першочергове врахування її найкращих інтересів (п. 1 ст. 3), з метою довести, що право дитини на оцінювання та першочергову увагу до її найкращих інтересів було дотримане, усі рішення стосовно дитини або дітей мають бути вмотивовані, обґрунтовані та пояснені. У мотивації рішення необхідно чітко вказати усі фактичні обставини, що стосуються дитини, які елементи було визнано необхідними під час оцінювання найкращих інтересів, склад таких елементів у кожній справі, а також яким чином їх було оцінено для визначення найкращих інтересів дитини. Якщо рішення не збігається з поглядами дитини, слід чітко вказати причину для цього. У виключних випадках, коли обране рішення не відповідає найкращим інтересам дитини, слід вказати підстави для такого рішення і таким чином показати, що найкращі інтереси дитини було враховано, незважаючи на результат. Недостатньо вказати у загальних формулюваннях, що інші міркування переважають над найкращими інтересами дитини. Слід чітко перерахувати такі міркування у зв`язку з розглянутою справою та надати причини для їхньої першочергової важливості. В обґрунтуванні також має бути доведено, що найкращі інтереси дитини не були достатньо вагомими, щоб переважити інші міркування. Слід визначити обставини, за яких найкращі інтереси дитини мають бути найвагомішим міркуванням. У даній ситуації суд звертає увагу на те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Слід також зазначити, що відповідно до ст.. 16 Конвенції про права дитини жодна дитина не можу бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканість житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Статтею 10 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності. Дисципліна і порядок у сім`ї, навчальних та інших дитячих закладах мають забезпечуватися на принципах, що ґрунтуються на взаємоповазі, справедливості і виключають приниження честі та гідності дитини. Згідно із ст. 11 вказаного Закону сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Також слід зазначити, що відповідно до ст. 154 Сімейного кодексу України батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки, як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом. Статтею 155 Сімейного кодексу України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Як зазначає у своїх позовних вимогах [PERSON] , відповідачкою вчиняються неправомірні дії, що впливають на його дитину та їх відносини, у зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Слід зазначити, що позивачем не надано належних та достовірних доказів на підтвердження неправомірної поведінки відповідачки відносно дочки позивача, а тому суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог немає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed