Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

27 травня 2016 року позивач [PERSON] звернулась до Жидачівського районного суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON], мотивуючи позовні вимоги тим, що 10.05.2005 року року уклала із ним шлюб у Гніздичівській селищній раді Жидачівського району, актовий запис №10. Від спільного проживання у них 31.12.2005 року народилась дочка [PERSON] та 08.05.2008 року син [PERSON], що проживають разом із нею та знаходиться на спільному утриманні сторін. Через те, що відповідач кардинально змінив своє ставлення до сім"ї, не поважає її, як жінку, часто влаштовує сімейні сварки без будь-яких на те підстав, а також нездатний підтримувати нормальну атмосферу у сім"ї, вона не вбачає сенсу підтримувати сімейні стосунки, а тому подальше перебування у шлюбі з відповідачем вважає неможливим та таким, що суперечить її інтересам. Також просила після розірвання шлюбу залишити їй набуте у шлюбі прізвище та дітей залишити проживати разом із нею. У судовому засіданні 08.06.2016 року позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити із підстав вказаних у позові, а у судові засідання 17 та 30 червня 2016 року не з"явилась, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності та не заперечила за наявності підстав, проти постановлення заочного рішення. Відповідач [PERSON], будучи у встановленому порядку повідомлений про час та місце судового розгляду шляхом отримання судових повісток, що стверджується зворотніми повідомленя про вручення поштового відправлення, на виклики суду двічі не з"явився, про причини неявки до суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутності не подав, у зв"язку з чим, суд, за згодою позивачки, ухвалив проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Оскільки всі особи, які беруть участь у справі у судове засідання не з"явились, тому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із свідоцтвом про шлюб серії 1-СГ№011354, яке видано Гніздичівською селищною радою Жидачівського району Львівської області 10.05.2005 року, цього дня зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON], якій після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище "Микитчин" (а.с.5). Відповідно до копій свідоцтв про народженнядітей сторін(а.с.6,7) - 31.12.2005 року народилась [PERSON] та 08.05.2008 року народився [PERSON] та їхніми батьками є сторони у справі: [PERSON] та [PERSON]. Відповідно ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому ч.3 та ч.4 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до збереження шлюбних стосунків чи їх припинення є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що відносини між сторонами не склалися, через неналежну поведінку відповідача. Позивачка не має бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у позивачки відсутнє, що є підставою для розірвання шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, та при поданні позову просила залишити набуте нею у шлюбі прізвище, тому вона вправі після розірвання шлюбу іменуватись цим прізвищем. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Діти сторін, які є малолітніми проживають разом із позивачкою. Оскільки відповідач [PERSON] своєї позиції стосовно позовних вимог не висловив, у тому числі щодо місця проживання спільних дітей з позивачкою у справі, тому суд приходить до висновку, що місце проживання малолітніх дітей сторін: дочки [PERSON] та сина [PERSON] слід визначити разом із мамою - позивачкою у справі. Стягненню з відповідача на користь позивачки відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved