Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що з 21.04.1981 року по 23.02.2011 року працював у вугільній промисловості, останній час на шахті ім. Баракова ПАТ "Краснодонвугілля", стаж в шкідливих умовах праці - 29 р. 8 міс. Згідно медичного висновку було встановлено, що позивач отримав професійне захворювання. Висновком МСЕК від 11.10.2011 року позивачу було встановлено 55 % втрати професійної працездатності по професійному захворюванню безстроково та 3 група інвалідності. Внаслідок хвороби позивач кожного дня зазнає біль у грудях, руках, слабкість, часто лікується, на що витрачає значний час, змушений додавати додаткових зусиль для організації свого життя, тому його нормальні жіттєві стосунки порушено, з'явилось почуття страху за своє подальше життя та здоров'я. Моральну шкоду, завдану позивачу внаслідок пошкодження здоров'я, у зв'язку з професійним захворюванням, він оцінює у 55 000 грн., яку просить стягнути з відповідача. Позивач [PERSON] у судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у позові, наполягав на задоволенні його позовних вимог. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги [PERSON], просила їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ "Краснодонвугілля" за довіреністю Решетніков І.В. у судовому засіданні не визнав позовні вимоги позивача, просив відмовити у їх задоволенні, зазначив, що позивачем не надано доказів у підтвердження факту завдання йому моральної шкоди та пропущено строк для звернення до суду з цим позовом, передбачений ст. 233 Кодексу законів про працю України. Представник третьої особи - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Краснодоні Луганської області за довіреністю Гребенар О.В. у судовому засіданні просив розглянути справу на розсуд суду. Суд, вислухавши сторони, третю особу, всебічно, повно та об'єктивно розглянувши наявні матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 21.04.1981 року по 23.02.2011 року перебував у трудових відносинах з ПАТ "Краснодонвугілля", що підтверджується його трудовою книжкою (а.с. 5-7). Останнім місцем його роботи була шахта ім. Баракова. Звільнений був за п. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України). Згідно з актами розслідування хронічного професійного захворювання від 14.03.2011 року № 8 та від 25.05.2011 року № 18, складеними відповідною комісією, професійне захворювання позивача виникло у зв'язку з тим, що він тривалий час піддавався дії локальної вібрації, у зв'язку з запиленням повітря робочої зони (концентрації пилу), проведенням протиполивх заходів не у повному обсязі, не забезпеченням засобами індивідуального захисту згідно нормативам, не забезпеченням постійного контролю за застосуванням ЗІЗ (а.с. 9-19). Згідно з медичною документацією, наявною у справі, позивач, з 17.11.2010 року по 26.11.2010 року перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні ДСП Краснодонської ЦМЛ з діагнозом: хронічний бронхіт у стадії загострення середнього ступеню тяжкості; під час обстеження у коммунальному лікувально-профілактичному закладі «Обласна клінічна лікарня профзахворювань» з 11.07.2011 року по 15.07.2011 року, позивачеві був встановлений основний діагноз: вібраційна хвороба 2 ст., синдром вегето-сенсорної поліневропатії зі стійкими нейротрофічними змінами у руках, хронічний бронхіт пилової етіології, 2 стадія, фаза помірного загострення, легенева недостатність 1 ст., захворювання професійне, а також, низка супутніх діагнозів (а.с. 8-9, 20). Внаслідок обстеження позивачу рекондована програма реабілітації, «Д» нагляд та лікування. У результаті огляду Медико-соціальною експертною комісією (надалі - МСЕК) 11.10.2011 року позивачу була встановлена 3 група інвалідності та 55 % втрати професійної працездатності з 22.08.2011 року безстроково, у тому числі: 30 % - вібраційна хіороба, 25 % - хронічний бронхіт, що підтверджується відповідними довідками (а.с. 10-12). Порядок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, врегульований низкою норм законодавства України. Так, відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно з ч. 1 - 4 ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. В силу ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За п. п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.1995 року, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Обґрунтовуючи вимоги про наявність факту спричинення та розміру компенсації моральної шкоди, позивач зазначив, що заподіяна йому моральна шкода полягає у стражданнях, які він відчуває через порушення його нормальних життєвих зв'язків, постійного відчуття болю у грудях та руках, слабкість, періодичне лікування, на що витрачає значний час і тому його нормальні життєві стосунки порушено, змушений додавати додаткових зусиль для організації свого життя, з'явилось почуття страху за своє подальше життя та здоров'я. Судом встановлено, що професійне захворювання позивач отримав на виробництві і при цьому мала місце протиправність дій відповідача, пов'язаних з порушенням норм діючого законодавства щодо охорони та безпеки праці, що підтверджується наведеними по справі письмовими доказами. Між протиправними діями відповідача та настанням негативних наслідків, тобто отриманням позивачем професійного захворювання, втратою 55 % професійної процездатності та встановленням йому 3 групи інвалідності, є прямий причинний зв'язок, що є підставою для відшкодування моральної шкоди. Із зазначених підстав суд не сприймає до уваги доводи представника відповідача про те, що позивачем не надано доказів у підтвердження факту завдання йому моральної шкоди, адже вони спростовуються наявними у справі доказами. Належних та допустимих доказів спростування своєї вини в порядку ст. ст. 57-60 Цивільного процесуального кодексу України відповідач суду не надав. Також не заслуговує на уваги твердження представника відповідача про те, що позивачем пропущено строк для звернення до суду з цим позовом, передбачений ст. 233 КЗпП України, адже, у данному випадку, підлягають застосуванню не положення ст. 233 КЗпП України, а правила п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України, відповідно до якої на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю позовна давність не поширюється. Аналогічні з роз'яснення наведено у п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.1995 року. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Положеннями ч. 3 - 4 ст. 23 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. За п. п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.1995 року (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного суду від 25.05.2001 р. та від 27.02.2009 р.), у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Враховуючи глибину, характер та обсяг фізичних і душевних страждань позивача, наявність вини відповідача, ступінь вимушеного порушення нормального укладу життя позивача та необхідність докладання для його організації додаткових зусиль, вимоги розумності, виваженості та справедливості, що узгоджується з роз'ясненнями, які містяться у п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.1995 року, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення даного позову та стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 10 000 гривень, яку вважає відповідною вищенаведеним нормам діючого законодавства України. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат слід зазначити наступне. Розмір судового збору для даної категорії справ визначається положеннями п. п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 року № 3674-VІ та складає 243,60 грн. В порядку п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір"від 08.07.2011р. №3674-VI позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає судовий збір у розмірі 243,60 грн. в дохід держави.

Outcome: partial