Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] з участю третьої особи - Органу опіки та піклування Слов'янської міської Ради Донецької області про позбавлення батьківських прав, обґрунтувавши свої вимоги тим, що відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України та п. 18 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді судами справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідач по справі є батьком неповнолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З відповідачем вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 30 листопада 2006 року по 17 липня 2012 року, коли їх шлюб було розірвано на підставі Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області. Шлюб з відповідачем було розірвано за Рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 17 липня 2012 року, справа № 2/0544/1994/2012, рішення набуло законної сили 27 липня 2012 року. Ще до розірвання шлюбу вони з відповідачем припинили сумісне проживання, стали проживати окремо один від одного, проживають окремо до теперішнього часу. Діти проживають разом з нею, за зазначеною нею адресою, знаходяться на її утриманні та вихованні, що підтверджується Довідкою з місця її проживання. Ще до розірвання шлюбу відповідач припинив піклуватися як про неї, так і про дітей, що призвело до її звернення до суду із позовами про стягнення аліментів. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 03 лютого 2010 року, справа № 2-702-10 з відповідача на її користь були стягнуті аліменти на її утримання, оскільки на цей час вона знаходилася у відпустці по догляду за дитиною - сином [PERSON] до досягнення ним трирічного віку. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 29 січня 2010 року, справа № 2-699-2010 з відповідача на її користь стягнуті аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку. Рішення суду про стягнення аліментів на дітей знаходиться на примусовому виконанні у Відділі державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції. На 01 січня 2015 року заборгованість по аліментам становить 20336 гривень, з серпня 2014 року аліменти відповідач не сплачував взагалі. Викладене підтверджується Довідками ВДВС від 12 та 13 лютого 2015 року. Окрім того, за її заявою відповідач розшукується за ухилення від сплати аліментів. За місцем свого проживання вона створила для дітей належні умови для їх проживання. У дітей є окрема кімната, окреме спальне місце у кожного, місце, де [PERSON] може готувати домашнє завдання, місця, де діти можуть гратися, відпочивати, займатися своїми улюбленими захопленнями та уподобаннями. Відповідач, батько дітей, проживає окремо, за зазначеною нею адресою. Матеріальну допомогу дітям відповідач не надає, вкрай рідко з ними спілкується, участі у їх вихованні не приймає, не цікавиться навчанням дітей, їх навичками та уподобаннями, їх життям, успіхами та труднощами у навчанні, їх схильностями та здібностями, не відвідує школу та дитячий садок. Відповідач не виявляє щодо [PERSON] та [PERSON] батьківського піклування, фактично самоусунувшись від виконання своїх батьківських обов'язків. Відповідно до ч. 2 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п. п. 7, 15, 16 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, тощо, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєння нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свої позовні вимоги, на обґрунтування яких послалася на обставини, викладені у позовній заяві, та зазначила, що відповідач рідко спілкується з дітьми, майже три роки не спілкується з ними зовсім. Відповідач не вітає дітей з днем їх народження, не приходить до них, може спілкуватися тоді, якщо вони випадково де-небудь з ним зустрінуться. Вона не зверталася до Органу опіки та піклування з приводу ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов»язків. Вона зверталася до державного виконавця з заявою про розшук відповідача, як боржника по сплаті аліментів, але доказів того, що відповідач знаходиться у розшуку у зв»язку з несплатою аліментів, вона суду надати не може. Де теперішнього часу знаходиться [PERSON] вона не знає, він виїхав з міста ще до проведення в м. Слов»янську АТО. Вона дійсно отримала на початку березня 2015 року грошовий переказ від [PERSON] на суму 3000 грн, а потім в кінці березня на суму 2000 грн, до цього часу ніяких грошей відповідач їй не сплачував і мав заборгованість по сплаті аліментів на 01 січня 2015 року у розмірі 20336 гривень 00 коп. Два роки [PERSON] взагалі не сплачував їй аліменти, потім платив періодично по 100 гривень . Вона особисто бачила [PERSON] останній раз півтора року тому назад. Старший син - [PERSON] зустрів відповідача в червні місяці 2014 року випадково. [PERSON] до школи, де навчається їх син [PERSON] не ходить, навіть не знає де вона знаходиться. В дитячий садок, який відвідує їх молодший син - [PERSON], відповідач також не ходить. На теперішній час її діти мешкають постійно з нею та її матір»ю, але коли народився їх менший син, то старший майже два роки мешкав у її сестри. У них вдома є комп»ютер, але немає скайпа і тому ствердження представника відповідача в тій частині, що відповідач спілкується з дітьми за допомогою скайпа не відповідають дійсності. Протягом останнього року [PERSON] жодного разу їй не подзвонив та не поцікавився життя, здоров»ям дітей. Просить суд винести рішення про позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON], який зареєстрований і проживає у [ADDRESS], ідентифікаційний номер [NUMBER] відносно його неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER] та [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER]. Передати неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER] та [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER] їй, визначивши їх місцем проживання її місце проживання - [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з»явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи кореспонденція, яка направляється судом на адресу відповідача ним не отримується ( а.с.44). У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України « У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: -юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців; -фізичним особам, які не мають статусу підприємців - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку». Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов»язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Представник відповідача -адвокат Чередниченко Р.В., який діє на підставі Договору на представництво інтересів у суді по цивільній справі від 27 березня 2015 року належним чином неодноразово повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи і отримував Судові повістки на ім»я відповідача. ( а.с.39-40,53,76). Відповідно до ч.5 ст. 76 ЦПК України « Вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі». Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов»язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з»явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з»явився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні. Представник відповідача - адвокат Чередниченко Р.В., який діє на підставі Договору на представництво інтересів у суді по цивільній справі від 27 березня 2015 року ( а.с.30) не визнав позовні вимоги [PERSON] та пояснив, що дійсно сім»я позивача та відповідача розпалася. Однак, [PERSON] заперечує проти того, що він не навідував своїх дітей та не цікавився їх життям. [PERSON] до червня місяця 2014 року знаходився в м. Слов»янську. Кожні вихідні навідував дітей, спілкувався з ними. Забирав молодшого сина з дитячого садка. Дійсно, [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів, але ця заборгованість виникла з об»єктивних причин. Відповідач переїхав до Росії, у зв»язку з цим у нього також виникли труднощі. У м. Слов»янську не було роботи і у зв»язку з цим утворилася заборгованість по аліментам. У березні місяці відповідач переслав позивачці у рахунок погашення заборгованості по аліментам в березні місяці 2015 року - 5000 гривень,а 04 квітня 2015 року - 3000 гривень. Відповідач має намір виплатити всю суму заборгованості по аліментам. Перед зверненням до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, позивач не зверталася до Органу опіки та піклування з заявою про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов»язків. Відповідач бажає приймати участь у вихованні своїх дітей. Зі слів відповідача йому відомо, що [PERSON] теперішнього часу спілкується з дітьми по скайпу один раз у два тижні. Якщо відповідач залишиться на постійне проживання в Росії, то буде приїздити і приймати участь у вихованні дітей. Вважає, що строк один рік, коли відповідача немає в місті, є недостатнім для вирішення питання про позбавлення його батьківських прав. Вважає, що можливо застосувати до відповідача попередження. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Слов'янської міської Ради Донецької області Цвєткова О.А. - що діє на підставі Довіреності від 30 березня 2015 року ( а.с.26) до судового засідання не з»явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. 01 квітня 2015 року від представника третьої особи надійшла Заява, в якій вона просить суд розглянути справу без її участі та винести рішення суду, враховуючи наданий Висновок Органу опіки та піклування та наявні документи в матеріалах справи ( а.с. 45). Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] з участю третьої особи Органу опіки та піклування Слов'янської міської Ради Донецької області про позбавлення батьківських прав не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст. 165 Сімейного Кодексу України « Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім»ї якої проживає дитина…» та п. 18 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідач по справі є батьком неповнолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 10-11). З відповідачем [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з 30 листопада 2006 року по 17 липня 2012 року. Шлюб з між сторонами було розірвано за Рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 17 липня 2012 року, справа № 2/0544/1994/2012, рішення набуло законної сили 27 липня 2012 року (а.с.9). Ще до розірвання шлюбу сторони припинили сумісне проживання, стали проживати окремо один від одного, проживають окремо до теперішнього часу. Діти проживають разом з [PERSON] та її матір»ю- [PERSON]., за зазначеною позивачем адресою, знаходяться на її утриманні та вихованні, що підтверджується Довідкою з місця проживання ( а.с.5,8). В судовому засіданні встановлено, що ще до розірвання шлюбу відповідач припинив піклуватися як про позивача, яка на той час знаходилася у відпустці по догляду за дитиною так і про дітей, що призвело до її звернення до суду із позовами про стягнення аліментів. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 03 лютого 2010 року, справа № 2-702-10 з відповідача на її користь були стягнуті аліменти на її утримання, оскільки на цей час вона знаходилася у відпустці по догляду за дитиною - сином [PERSON] до досягнення ним трирічного віку ( а.с.17). Рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 29 січня 2010 року, справа № 2-699-2010 з відповідача на її користь стягнуті аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку ( а.с.18). Рішення суду про стягнення аліментів на дітей знаходиться на примусовому виконанні у Відділі державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області. На байдужість відповідача щодо долі дитини, вказує і той факт, що станом на 01 січня 2015 року заборгованість по аліментам становить 20336 гривень 00 копійок, з серпня 2014 року аліменти відповідач не сплачував взагалі. Викладене підтверджується Довідками ВДВС від 12 та 13 лютого 2015 року (а.с.7) На початку березня 2015 року відповідач перерахував на адресу позивача грошові кошти у сумі 3000 гривень у рахунок виплати заборгованості по аліментам, а потім наприкінці березня 2015 року та 04 квітня 2015 року, перерахував ще суму 5000 грн ( а.с.49,66). За місцем свого проживання [PERSON] створила для дітей належні умови для їх проживання. У дітей є окрема кімната, окреме спальне місце у кожного, місце, де [PERSON] може готувати домашнє завдання, місця, де діти можуть гратися, відпочивати, займатися своїми улюбленими захопленнями та уподобаннями. Вказані обставини підтверджуються в суді Актом обстеження умов проживання від 25 березня 2015 року, який складено робітниками Служби у справах неповнолітніх Слов»янської міської Ради Донецької області ( а.с.27). За таких обставин, суд вважає, що позивач [PERSON] вправі звернутися до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року „ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" „Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного Кодексу України." [PERSON] та [PERSON] є малолітніми (а.с.10-11). Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Аналогічні положення викладені і в ст. 150 Сімейного Кодексу України. Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов"язані піклуватися про здоров"я дитини, забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, що принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 10 Закону України „Про охорону дитинства", кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності. Дисципліна і порядок сім"ї мають забезпечуватися на принципах,що грунтуються на взаємоповазі, справедливості і виключають приниження честі та гідності дитини. Держава здійснює захист дитини від: усіх форм фізичного і психічного насильства, образи, недбалого і жорстокого поводження з нею, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють. Згідно з ст. 164 Сімейного Кодексу України „ Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: - ухиляються від виконання своїх обов"язків по вихованню дитини; Верховний Суд України в ч. 2 п. 16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року розтлумачив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХП від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого І брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. В п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, а крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного! з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Свідок [PERSON] суду пояснила, що малолітні діти- Чеботарьов [PERSON] та [PERSON] проживають зі своєю матір»ю - позивачем по справі та бабусею. Їх батько - [PERSON] дітей не відвідує, не дзвонить їм, ніяким чином не приймає участі у їх житті. Діти постійно знаходяться з матір»ю. Вона дружить з позивачкою, буває у них вдома, спілкується з дітьми. Відповідача вона останній раз бачила рік тому назад, випадково на вулиці. Ніколи не бачила відповідача з дітьми. Їй відомо, що коли народилася молодша дитина, то старший син мешкав у сестри позивачки, оскільки менший хворів. Відповідач теперішнього часу перебуває у Росії, два тижні тому він їй дзвонив та з»ясовував коли саме відбудуться судове засідання по справі. Вона спілкується з дітьми позивачки, але про свого батька діти ніколи нічого не кажуть. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона - сестра позивачки. Відповідач три роки не мешкає з дітьми, не цікавиться їх життям. Вона допомагає своїй сестрі виховувати дітей. Батько дітей не приймає ніякої участі у вихованні і утриманні дітей. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матір»ю позивачки. Її дочка та її діти мешкають разом з нею. Відповідач приблизно два з половиною або три роки взагалі не спілкується з дітьми. Вона не пам»ятає коли останній раз бачила відповідача. Іноді діти можуть ночувати у своєї тітки, її другої дочки. Вона та її дочка -[PERSON] утримують дітей, а відповідач ніякої матеріальної допомоги на їх утримання не надає. В березні місяці 2015 року відповідач прислав гроші у рахунок виплати заборгованості по аліментам, а до цього часу зовсім не платив аліменти протягом двох років. Суд приймає до уваги пояснення свідків - [PERSON], [PERSON], [PERSON], розцінює їх як правдиві, оскільки показання цих свідків узгоджуються між собою, а також факти, викладені свідками знайшли своє підтвердження в інших доказах по справі. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Так, з Довідки Відділу державної виконавчої служби Слов»янського міськрайонного управління юстиції № 6-155 від 13 лютого 2015 року вбачається, що за Виконавчим листом №2-699, виданим 29 січня 2010 року Слов»янським міськрайонним судом про стягнення аліментів у розмірі ? частини з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини. Заборгованість станом на 01 січня 2015 року 20336 гривень 00 коп. ( а.с. 7). В судовому засіданні також встановлено, що на початку березня місяця, а саме 06 березня 2015 року відповідачем на користь позивача в рахунок погашення заборгованості по аліментам була перерахована сума 3000 гривень, 26 березня 2015 року перерахована сума 2000 гривень, 04 квітня 2015 року перерахована сума 3000 гривень ( а.с. 49-66). До цього часу відповідач протягом двох років не надавав матеріальної допомоги позивачу на утримання дітей. В судовому засіданні також встановлено, що за місцем свого проживання мати дітей - позивач по справі [PERSON] створила для дітей належні умови для їх проживання. У дітей є окрема кімната, окреме спальне місце у кожного, місце, де [PERSON] може готувати домашнє завдання, місця, де діти можуть гратися, відпочивати, займатися своїми улюбленими захопленнями та уподобаннями. Вказані обставини підтверджуються в суді Актом обстеження умов проживання від 25 березня 2015 року, який складено робітниками Служби у справах неповнолітніх Слов»янської міської Ради Донецької області ( а.с.27). Із Довідки Служби у справах дітей Слов»янської міської Ради Донецької області № 29/01-282 від 27 березня 2015 року вбачається, що громадянин [PERSON] не звертався з питання встановлення порядку спілкування з дітьми, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у період з серпня 2012 року по теперішній час ( а.с. 28), що, на думку суду, підтверджує той факт, що позивач [PERSON] ніколи не чинила перешкод відповідачу в спілкуванні з дітьми. Із Характеристики [PERSON], який відвідує ДНЗ №56 «Катюша» з березня 2014 року вбачається, що «Приводить та забирає дитину з дитячого садка - мати [PERSON]. Бере участь у батьківських зборах, підтримує зв»язок з вихователями щодо з»ясування рівня розвитку та успіхів, поведінки дитини. Батько, [PERSON] дитячий садок жодного разу не відвідував ( а.с.34). Із Довідки Слов»янської загальноосвітньої школи 1-3 ступенів №1 № 01-24/90 від 27 березня 2015 року вбачається, що [PERSON] самостійно виховує сина [PERSON], учня 1-А класу. Батько, [PERSON] у вихованні сина участі не бере ( а.с.35). У суда немає підстав ставити під сумнів характеристики з ДНЗ №56 та Слов»янської загальноосвітньої школи 1-3 ступенів, які були складені вихователем ДНЗ №56 та директором школи та класним керівником, оскільки вони є особами, які незацікавлені в результатах розгляду справи і факти, викладені в характеристиках належним чином не спростовані представником відповідача. Із Довідки Дошкільного навчального закладу №20 «Теремок» Слов»янської міської Ради від 01 квітня 2015 року вбачається, що [PERSON], [INFO] відвідував дошкільний навчальний заклад №20 «Теремок» в період з 08 грудня 2009 року по 26 травня 2014 року. За час відвідування дитиною ДНЗ, батько [PERSON] в дитячий садок не приходив, батьківські збори, дитячі свята, суботники жодного разу не відвідував, успіхами дитини за весь період навчання не цікавився. Всі додаткові платні послуги в ДНЗ ( танці, театральні вистави, фото, тощо) оплачувала мати [PERSON]. [PERSON] за час перебування в дошкільному закладі завжди був охайно вдягнутий, доглянутий, санітарний стан у дитини задовільний. Претензій щодо виховання та догляду за дитиною [PERSON] до матері [PERSON] дошкільний заклад №20 не мав ( а.с.47). Як, на думку суду, то вищевикладене свідчить про повне ігнорування відповідачем своїх батьківських обов»язків в період з 08 грудня 2009 року по 26 травня 2014 року, тобто в той час, коли, як стверджує представник відповідача, [PERSON] знаходився в місті Слов»янську, тобто мав можливість виховувати дітей, цікавитися їх життям, приділяти їм батьківську увагу та проявляти до них батьківське піклування. Із Психолого-педагогічної характеристики учня 1-А класу Слов»янської ЗОШ 1-3 ступенів №1 [PERSON]. вбачається, що «Батько, [PERSON] з сім»єю не мешкає. На даний момент, зі слів матері, знаходиться за межами України. Батько не приймає участі в вихованні і життєдіяльності дітей. Психологічна атмосфера в сім»ї благосприятлива, не конфліктна. Дитина відчуває себе частиною сім»ї, психологічне тепло родини, має емоційну прив»язаність до матері та брата. Відношення до батька у [PERSON] не сформоване. ( а.с.48). Свідок [PERSON] суду пояснила, що не знайома з позивачкою, майже протягом двадцяти років знайома з відповідачем по справі - [PERSON] У відповідача гарні стосунки з дітьми. Коли сторони перебували у шлюбі, вона неодноразово бачила [PERSON] з дітьми. Коли сторони припинили спільно мешкати, вона бачила [PERSON] з молодшим сином - [PERSON]. Приблизно з липня 2012 року до лютого - березня 2014 року [PERSON] приблизно 2-3 рази заходив до неї у гості. 20 червня 2014 року вона бачила [PERSON], він збирався їхати у Росію. Коли син [PERSON] ходив до дитячого садка і [PERSON] забирав його та гуляв з ним. Їй відомо, що відповідач пересилає гроші на утримання дітей, оскільки він присилає грошові кошти їй, а вона пересилає позивачці. З сином [PERSON] вона бачила відповідача, коли сторони ще перебували у шлюбі. Про хворобу молодшого сина їй нічого не відомо. Коли приходив до неї в гості, то турбувався про дітей. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивачку він не знає, з 2013 року по квітень місяць 2014 року разом з відповідачем працював на підприємстві «Укртелеком», але без укладання Трудового договору. На той час [PERSON] вже не був одружений. Поряд з дитячим садком, по вул. Комунарів, знаходилося побутове приміщення, де вони перевдягалися для роботи і він бачив обох дітей [PERSON], які відвідували цей дитячий садок. В його присутності кожного ранку [PERSON] спілкувався з дітьми, приносив їм іграшки, цукерки. Йому відомо, що восени 2013 року [PERSON] віддавав грошові кошти на виплату аліментів. Заробітна плата у них була 2000 - 3000 гривень на місяць. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з [PERSON] вони разом працювали з 2005 року по 2010 рік. Їй відомо, що він перебував у шлюбі, в нього є двоє дітей. Їй невідомо, коли сторони перестали разом мешкати та розірвали шлюб. Бачила молодшого сина [PERSON], коли він забирав його з дитячого садка. Також взимку минулого року бачила, як [PERSON] катав сина на санках, а також в 2013 році восени забирав на вихідні дні. Останній раз бачила [PERSON] з дитиною взимку 2014 року, а самого [PERSON] - влітку 2014 року. Аналізуючи показанні свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у сукупності з іншими, добутими по справі доказами, суд приходить до переконання, що пояснення свідків протиречать зібранним по справі об»єктивним доказам, в судовому засіданні ніяк документально не підтверджені. Окрім того, на думку суду, обставини, про які повідомили свідки в судовому засіданні, не можуть свідчити про систематичне виконання [PERSON] своїх батьківських обов»язків, про його постійне піклування про фізичний і духовний розвиток обох дітей, підготовку дітей до самостійного життя, оскільки з пояснень вищевказаних свідків взагалі не вбачається ставлення відповідача до його старшого сина - [PERSON], [INFO]. Також з показань свідків не вбачається, що відповідач спілкувався зі своїми дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року за № 789-Х11, дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість вимагає спеціального захисту, турботи, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач по справі - батько [PERSON] та [PERSON], проживає окремо від своїх дітей. Матеріальну допомогу дітям відповідач не надає, став сплачувати заборгованість по аліментам в березні - квітні 2015 року, вкрай рідко з ними спілкується, участі у їх вихованні не приймає, не цікавиться навчанням старшого сина, їх навичками та уподобаннями, їх життям, успіхами та труднощами у навчанні, їх схильностями та здібностями, не відвідує школу та дитячий садок. Відповідач не виявляє щодо [PERSON] та [PERSON] батьківського піклування, фактично самоусунувшись від виконання своїх батьківських обов'язків. Статтею ст. 150 Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року визначені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: - батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; - батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; - батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Жодної участі у вихованні синів, відповідач не бере. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача, що підтверджено в судовому засіданні об»єктивними доказами. Тобто, суд приходить до висновку, що [PERSON] не бере жодної участі у вихованні синів, жодним чином не цікавиться їх життям, не бере ніякої участі в їх розвитку та вихованні, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення та взагалі не цікавиться життям синів. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Проте, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Жодного батьківського обов'язку щодо виховання дітей, спілкування з ними та утримання відповідач не виконує. Так, ст. 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: - ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п.п. 7,15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини,тощо, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов»язками». Із Висновку № 29/01 -286 від 30 березня 2015 року Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Слов'янського міської Ради Донецької області про позбавлення батьківських прав вбачається, що Орган опіки та піклування виконавчого комітету Слов'янського міської Ради Донецької області, враховуючи Рішення комісії з питань захисту прав дитини, вважає, що [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав відносно дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] ( а.с. 29). Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. З матеріалів справи не встановлено, що позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав сприятиме інтересам дітей- Чеботарьова [PERSON] та [PERSON]. Згідно з частиною шостою ст. 19 СК України, суд може не погодитися з Висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Проте із наданого суду висновку не вбачається, на підставі яких відомостей орган опіки та піклування вважав доцільним позбавити батьківських прав [PERSON], відповідні документи не долучені до висновку та матеріалів справи. Окрім того, як встановлено в судовому засіданні і не спростовано сторонами по справі, [PERSON] був повідомлений про дату, час та місце засідання Органу опіки та піклування Слов»янської міської Ради Донецької області, але не мав об»єктивної можливості бути присутнім на засіданні, тобто засідання було проведено без його участі. І тому суд приходить до висновку, що засідання Органу опіки та піклування Слов»янської міської Ради Донецької області 30 березня 2015 року було проведено без повного, всебічного, об»єктивного з»ясування обставин справи, зокрема без урахування особистих пояснень [PERSON] З урахуванням цих обставин та встановлених фактів, суд не може погодитися з Висновком органу опіки та піклування Слов»янської міської Ради Донецької області № 29/01 - 286 від 30 березня 2015 року. Положенням ч. 1 ст. з Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України передбачено, що при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Суд вважає, що матеріали справи містять достовірні відомості, які свідчать про навмисне та злісне невиконання відповідачем своїх обов'язків по вихованню своїх синів, оскільки протягом тривалого часу відповідач не проявляє відносно своїх дітей належної турботи та уваги, не приймає участі у їх вихованні та утриманні, не піклується про стан їх здоров'я та розвитку, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, хоча зобов'язаний це робити та має таку можливість. З огляду на ці обставини та на підставі відомостей, які характеризують особу відповідача, його ставлення до дітей, суд вважає доцільним застосування до відповідача заходів, щодо покращення його поведінки та ставлення до виховання дітей, зокрема у відповідності з п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», де вказано, що «Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ( дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов»язків.» Суд вважає, що ті обставини, що відповідач недостатньо спілкується з дітьми, не надавав матеріальної допомоги, не свідчить про те, що він умисно ухиляється від виховання дітей. В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Чередниченко Р.В., а також свідки - [PERSON], [PERSON], [PERSON] вказали, що [PERSON] кохає своїх дітей і бажає приймати участь у їх вихованні та утриманні. Він зобов»язується повністю в найкоротший час сплатити всю заборгованість по аліментам, приймати заходи для свого спілкування з дітьми. Недостатній матеріальний стан відповідача, його неможливість надавати матеріальну допомогу в значному розмірі через об»єктивні причини, а саме- відсутність постійного місця роботи, проведення з квітня 2014 року АТО на території міста Слов»янська не є підставами для позбавлення батьківських прав. Відповідач, як вважає суд, перебуваючи за межами України, проявляє батьківську турботу про дітей в межах своїх можливостей: надає матеріальну допомогу, цікавиться життям дітей. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. В судовому засіданні не встановлено, що позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав сприятиме інтересам дітей. На підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав обгрунтовані, відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов»язками, але, виходячи з інтересів дітей та конкретних обставин справи ( відповідач частково сплатив заборгованість по аліментам у розмірі 8000 грн в короткий проміжок часу і представник відповідача запевнив суд, що відповідач намагається виплатити всю заборгованість по аліментам, виявив бажання та через свого представника - адвоката Чередниченко Р.В., відповідач запевнив суд у зміні свого ставлення до виховання дітей, а також в тому, що бажає приймати участь у житті та належному вихованні дітей), суд вважає можливим попередити відповідача [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], інакше відповідач може бути позбавлений батьківських прав відносно дітей. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed