Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся в суд із вказаними позовними вимогами. Позивач, [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що він проживає в [ADDRESS]. Відповідачка, [PERSON], доводиться йому колишньою дружиною з якою він перебував в зареєстрованому шлюбі. Шлюб між ними був укладений 03.10.1959 р, який в наслідок сімейних негараздів 25.05.1979 року розірваний через відділ РАЦСу Косівського районного управління юстиції Івано-Франківської області. Ще до укладення шлюбу із відповідачкою [PERSON] в с.Соколівка Косівського району Івано-Франківської області ним був споруджений дерев»яний житловий будинок, розміром 10x8 м. та покритий черепицею, який був незакінчений будівництвом. Після укладення шлюбу, вони спільно з [PERSON], вирішили перевезти його незавершений будівництвом дерев"яний житловий будинок в смт.Кути Косівського району. Процент готовності житлового будинку на той час становив 42,2 % . Вказаний житловий будинок був розібраний та перевезений в смт.Кути до відповідачки. В зв"язку з цим, в 1960 році [PERSON] звернулася до Кутської селищної ради з письмовою заявою про виділення їй земельної ділянки під будівництво житлового будинку. 05.09.1960 році її заяву Кутською селищною радою було задоволено та виділено земельну ділянку під будівництво житлового будинку. На цій земельній ділянці в [ADDRESS] вони з відповідачкою, [PERSON], спільно побудували фундамент під житловий будинок . На цьому фундаменті склали, вже перевезений ним з с. Соколівки Косівського району в розібраному виді, дерев"яний житловий будинок та покрили його черепицею. Спільно з відповідачкою, [PERSON], виконали всі столярні роботи (вклали вікна, двері), обмазали і поштукатурили будинок зовні і всередині, викопали підвал та завершили його будівництвом повністю. Будівництво житлового будинку було завершено ще до розірвання шлюбу, саме приблизно в 1975 році. Спільне життя з відповідачкою , [PERSON], між ними не склалося, а тому ними було укладено договір про встановлення порядку користування частинами будинку в натурі. За умовою цього договору в його користуванні залишилася одна кімната, кладовка і веранда, що розміщені з лівої сторони парадного входу в жилий будинок. При укладенні цього договору він передав належну йому частину жилого будинку в користування [PERSON] за те, що вона буде користуватися його частиною жилого будинку до 1978 року , тобто до повноліття дочки не буде виплачувати аліменти, а вона також йому поверне 400 крб. Умови договору про передачу відповідачці, [PERSON], в користування належної йому частини будівлі він виконав, а колишня дружина умови договору не виконала в частині повернення йому 400 крб. В приватну власність свою частину житлового будинку колишній дружині він не передавав а мав намір передати дочці, але дочка померла. Так, 22.02.1989 року відповідачці рішенням виконкому Кутської селищної ради надано дозвіл на оформлення права власності на житловий будинок, що розташований по вул. Снятинській, № 48 Косівського району Івано-Франківської області і який є їх спільною сумісною власністю подружжя. 25.02.1989 році [PERSON] виконкомом Кутської селищної ради видано свідоцтво про право власності на вищезгаданий житловий будинок. На протязі всіх цих років він звертався в різні інстанції з письмовими скаргами та заявами , в тому числі і в судові інстанції , але результату це не дало. Нещодавно він довідався, що [PERSON] 29.06.2006році зареєструвала, цілий житловий будинок [ADDRESS] в реєстрі прав власності на нерухоме майно на своє ім"я, а 02.07.2015р. оформила договір дарування на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,15 га , що розташовані по [ADDRESS] в приватного нотаріуса Косівського районного нотаріального округу Маркуц Уляни Михайлівни, на ім"я відповідачки, [PERSON]. Загальна вартість нерухомого майна становить 65790 грн., таким чином його ? частина становить 32895 грн. Вважає, що будинковолодіння, що розташоване в [ADDRESS] є об'єктом їх спільної сумісної власності подружжя. Як йому стало відомо, що вищезгаданий житловий будинок та земельна ділянка перебувають у власності відповідачки , [PERSON] а тому він як власник має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта, тобто до укладення оспорюваних ним договорів дарування від 02.07.2015 року. Просить вимоги позову задоволити в повному обсязі . Представник відповідачки, [PERSON]- адвокат Гандзюк Ірина Романівна позовні вимоги заперечила, суду пояснила, що протягом останніх декількох років позивач [PERSON] неодноразово звертався в суд із різними позовами до неї в тому числі деякі аналогічні позовні вимоги вже судом вирішувались, рішення судів по яких набрали законної сили та не підлягають повторній оцінці і доказуванню. По суті вимог позивача пояснила, що під час спільного проживання відповідачки [PERSON] із [PERSON], в зареєстрованому шлюбі, вони дійсно розпочали будівництво житлового будинку, однак внаслідок сімейних негараздів розлучилися ще на початку 1973 року і [PERSON] сама, за власні кошти завершила будівництво будинку. Участь позивача у будівництві будинку була мізерною, так як він ніде не працював та фактично не мав ніяких доходів. [PERSON] визнавала факт, що ними було використано частину будівельних матеріалів, які [PERSON] мав попередньо заготовлені а частину вони разом заготовляли в процесі будівництва. Спільно вони звели стіни будинку, встановили столярні вироби та накрили будинок. Однак в зв»язку із неналежним виконанням робіт по перекриттю будинку вона вже сама була змушена практично переробити ввесь будинок, так як була необхідність в заміні стін, які замокли і прийшли в негідність. Всі решта будівельні роботи в тому числі і пов»язані із штукатуркою стін [PERSON] завершувала сама. При чому на протязі майже сорока років позивач не звертався до виконавчого комітету Кутської селищної ради чи до суду про визнання за ним права власності на половину житлового будинку, як і не брав участі в утриманні цього майна, не сплачував комунальні платежі та не докладав зусиль та коштів для його збереження. На час укладення договору про добровільний поділ житлового будинку в натурі і встановлення порядку користування частинами будинку від 19.03.1973 р., фактично будинок не був завершений будівництвом. Такий договір позивачем та його колишньою дружиною укладався в 1973 році в зв»язку із тим, що [PERSON] фактично залишив сім»ю та не сплачував аліменти в її користь на утримання їх дочки, а тому відповідно до проведеної оцінки Коломийського МБТІ вартість будинку по [ADDRESS] в той час складала 2454 крб. Відповідно до укладеного сторонами договору [PERSON] фактично відмовся в користь [PERSON] від своєї частки житлового будинку в рахунок суми аліментів, яку повинен був виплатити на утримання їх дочки а вона в свою чергу повернула йому 400 крб сплачених вже на той час аліментів. Звертає увагу суду, що фактично її довірителька за власні кошти та власними силами закінчувала будівництво житлового будинку та перейшла проживати в 1973 році. В той час як [PERSON] фактично створив нову сім»ю та у вказаному будинку ніколи не проживав. Звертає увагу, що більшість заявлених [PERSON] позовних вимог вже були предметом судового розгляду, рішення судів по яких набрали законної сили, які просить взяти до уваги. Відповідачка [PERSON] 29.06.2006 році зареєструвала, цілий житловий будинок [ADDRESS] в реєстрі прав власності на нерухоме майно. 02.07.2015р. [PERSON] оформила договір дарування на вказаний житловий будинок та земельну ділянку площею 0,15 га , що розташовані по [ADDRESS] в приватного нотаріуса Косівського районного нотаріального округу Маркуц У.М., на ім"я [PERSON]. Як оформлення права власності за відповідачкою так і оформлення нею оспорюваного на даний час позивачем договорів дарування відбувалось в межах діючого закону, не порушуючи прав позивача, який не являвся а ні власником а ні співвласником спірного будинковолодіння чи земельної ділянки. Просить в позові відмовити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з»явилась будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи по суті. Представник відповідача, Кутської селищної ради в судове засідання не з»явився, подав суду клопотання про розгляд справи в їх відсутності. Третя особа на стороні відповідача, без заявлення самостійних вимог, приватний нотаріус Маркуц У.М. в судове засідання не з»явилась будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи по суті. Суд вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення за наступних підстав: В судовому засіданні встановлено, що сторони в справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.10.1959 року який 25.05.1979 року розірваний через відділ РАЦСу Косівського районного управління юстиції Івано-Франківської області, підтвердженням чого є свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.6). За час спільного проживання сторонами [PERSON] та [PERSON] було розпочато будівництво дерев»яного житлового будинку в смт. Кути Косівського району, для чого і використали будівельний матеріал, частину якого позивач придбав ще до одруження. Як вбачається із долученого до матеріалів справи рішення колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного Суду Івано-Франківської області від 19.06.2007 року (а.с.55-57) за результатом розгляду цивільної справи судом вирішено в позові [PERSON] до [PERSON] про поділ майна спільної власності відмовити. Відповідно до рішення Косівського районного суду від 13.11.2008 року , залишеного без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного Суду Івано-Франківської області від 09.02.2010 року судом вирішено відмовити в позові [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на ? частину будинку. Вказаною ухвалою апеляційного суду від 09.02.2010 року (а.с.53-54) встановлено, що «будівництво житлового будинку завершено [PERSON] самостійно в 1975 році, так як [PERSON] з 1973 року проживав окремо, про що сам не заперечив. Крім того, в 1973 році сторонами укладено договір співвласників будинку, згідно якого [PERSON] свою частку в будинку передав на вічне користування [PERSON] в рахунок оплати аліментів на дочку [PERSON] При цьому кошти в сумі 400 крб., сплачені ним до укладення договору [PERSON] зобов»язалася повернути [PERSON] на протязі п»яти років, тобто до 1978 року в рахунок оплати за частину будинку, який їй переданий. Таким чином, за змістом зазначеної угоди вбачається, що [PERSON] фактично розпорядився належною йому частиною будинку та передав її у власність [PERSON] Про це свідчить зокрема і те, що [PERSON] ніколи не проживав в спірному будинку, не оформляв право власності на будинок, не приймав участі в утриманні будинку та до 2007 року не пред»являв будь-яких претензій щодо права на частину будинку. А тому, враховуючи вищезазначені обставини щодо преюдиційного значення вищезазначеного рішення суду, яке набрало законної сили, для вирішення даної справи, а також той факт, що рішення Косівського районного суду від 02.11.2007 року, на яке посилається позивач, скасовано, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання права власності за позивачем на ? частину спірного будинку». Також як вбачається із рішенняКосівського районного суду від 21.10.2009 року (а.с.58-60) , залишеного без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного Суду Івано-Франківської області від 12.01.2010 року (а.с.61-63) судом вирішено відмовити в позові [PERSON] до Кутської селищної ради, [PERSON] про визнання рішення Кутської селищної ради від 22.02.1989 року та свідоцтва про право власності на житловий будинок нечинними. Рішенням суду першої інстанції від 21.10.2009 року (а.с.58-60) встановлено, що «Відповідно до рішення №13 від 22.02.1989 року виконавчого комітету Кутської селищної ради вбачається, що виконавчий комітет Кутської селищної ради розглянувши заяву [PERSON] із доданими до неї документами вирішив оформити право власності на її ім'я на цілий будинок [ADDRESS], на підстав чого на ім»я відповідачки в цілому видано свідоцтво [NUMBER] про право особистої власності на жилий будинок ( а.с. 12). В силу ст. 29 КзпШС, поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Відповідно до вимог ст.76 ЦК (в редакції 1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Позивачем в судовому засіданні не доведено підстав неправомірності, незаконності прийнятого Кутською селищною радою рішення №13 від 22.02.1989 року в частині оформлення права власності на будинок [ADDRESS] на ім»я [PERSON] та свідоцтва [NUMBER] про право особистої власності на жилий будинок ( а.с. 12)» В силу вимог ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином вищевказаними судовими рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій вирішувались позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним та скасування рішення виконкому Кутської селищної ради від 22.02.1989 року, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на ім»я [PERSON] на житловий будинок , що розташований по [ADDRESS], видане 25.02.1989 року за № [NUMBER] Кутською селищною радою, визнання об»єктом спільної сумісної власності подружжя житловий будинок та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, визнання права власності на ? частину житлового будинку та земельної ділянки. Судом при розгляді заявлених вже раніше аналогічних позовних вимог [PERSON] надано оцінку доказам сторін та прийнято рішення, які набрали законної сили. Інших, окрім вже перевірених раніше судами доказів, позивач в підставу заявлених позовних вимог суду не надав а тому вказані докази не підлягають повторній переоцінці. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодеком, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як зазначено у ч. 2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, позивачем в підставу заявлених вимог в частині визнання недійсним та скасування договору дарування земельної ділянки від 02.07.2015 року та визнання недійсним і скасування договору дарування житлового будинку від 02.07.2015 року а також про зняття з реєстрації прав власності на нерухоме майно на ім»я [PERSON] та на ім»я [PERSON] посилається на те, що він довідався, що [PERSON] 29.06.2006 році зареєструвала, цілий житловий будинок [ADDRESS] в реєстрі прав власності на нерухоме майно на своє ім"я, а 02.07.2015р. оформила договір дарування на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,15 га , що розташовані по [ADDRESS] в приватного нотаріуса Косівського районного нотаріального округу Маркуц Уляни Михайлівни, на ім"я відповідачки, [PERSON]. Загальна вартість нерухомого майна становить 65790 грн., таким чином його ? частина становить 32895 грн. [PERSON] вважає, що будинковолодіння, що розташоване в [ADDRESS] є об'єктом їх спільної сумісної власності подружжя. Із долучених до матеріалів справи оскаржуваних позивачем договір дарування вбачається, що дійсно, приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Маркуц У.М. посвідчено 02 липня 2015 року договір дарування земельної ділянки укладений з однією сторони [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдаровуванню) з іншої сторони, за умовами якого [PERSON] подарувала а [PERSON] прийняла в дар земельну ділянку площею 0,15 га , що в [ADDRESS]. Земельна ділянка належить на праві власності дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно видане державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] Реєстраційної служби Косівського районного УЮ 21.03.2014 року. Вказаний договір дарування зареєстровано в реєстрі за № 548. Також приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Маркуц У.М. посвідчено 02 липня 2015 року договір дарування житлового будинку укладений з однією сторони [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдаровуванню) з іншої сторони, за умовами якого [PERSON] подарувала а [PERSON] прийняла в дар належний дарувальнику на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за [ADDRESS] Житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] , що видано виконавчим комітетом Кутської селищної ради 25.02.1989 року та зареєстрованого Коломийським МБТІ в реєстровій книзі за № 544. Вказаний договір дарування зареєстровано в реєстрі за № 547. Так, як на даний час спірний вищезгаданий житловий будинок та земельна ділянка перебувають у власності відповідачки, [PERSON], а тому позивач вважає своїм правом вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта, тобто до укладення оспорюваних ним договорів дарування від 02.07.2015 року. В свою чергу позивач окрім заявлення свого права на частину спірного будинковолодіння та земельну ділянку не наводить жодної із підстав порушення порядку укладення відповідачкою [PERSON] договорів дарування. Право власності відповідачки [PERSON] на вищевказане майно, набуте правомірно та зареєстроване у встановленому законом порядкута не підлягає додатковому дослідженню. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов»язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України). За змістом ст.215 ЦК України та згідно з розясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз. 5 п. 5 Постанови від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у справі за № 6-605 цс16, зазначалося, що зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша ст.215 ЦК України). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (ст. 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв»язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов»язковий елемент конкретного суб»єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб»єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя ст.215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Таким чином позивач в справі як особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваних ним договорах, повинен був довести конкретні факти порушення його майнових прав та інтересів, тобто в підтвердження прав і законних інтересів якого безпосередньо порушено договорами, у результаті визнання цих договорів недійсними майнові інтереси якого мали б бути відновлені, та як наслідок позивач отримав би що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Суд звертає увагу, що право позивача на вказане спірне будинковолодіння та земельну ділянку вже вирішувалось попередніми рішеннями суду а відтак відповідачка в справі [PERSON] являлась повноправним власником цього житлового будинку та земельної ділянки та мала право на вчинення будь-яких дій ( укладення договорів дарування чи відчуження) щодо належного їй на праві власності будинковолодіння та земельної ділянки. Отож не має жодної із законних підстав для визнання недійсним та скасування договору дарування земельної ділянки від 02.07.2015 року та визнання недійсним і скасування договору дарування житлового будинку від 02.07.2015 року що розташовані по [ADDRESS] укладених від імені [PERSON] в приватного нотаріуса Косівського районного нотаріального округу Маркуц Уляни Михайлівни, на ім"я відповідачки, [PERSON]. Таким чином відмова у задоволенні вимог про визнання оспорюваних договорів недійсним унеможливлює задоволення вимог про зняття із реєстрації прав власності на вказане нерухоме майно. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] не ґрунтуються на законі, та в їх задоволенні слід відмовити. Окрім того за змістом вимог ст.88 ЦПК України , стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Згідно квитанції серії 10ВАА № 001795 відповідачкою [PERSON] проведено оплату адвокату Гандзюк І.Р. 3000 грн за надання юридичної допомоги, які підлягають стягненню з позивача в справі на користь [PERSON] в повному об'ємі. На підставі наведенного, ст.ст. 391-393 ЦК України, ст.ст. 60, 61, СК України, ст.152 ЗК України,

Outcome: approved