Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

у серпні 2018 року [PERSON] звернувся у суд з позовом до ТОВ "БСД" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що з 01 жовтня 2011 року він працював у ТОВ "БСД" на посаді комірника. Наказом № 2ВК від 12.06.2018 р. він був звільнений з вказаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП (прогул (в тому числі відсутність на роботі більш трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин). Позивач зазначає про відсутність прогулу, оскільки відповідач фактично не допускав його до роботи, відібравши ключі від приміщень складів, сейфу, розташованого в одному із складів, призначений для зберігання документів про рух товару, та інших підсобних приміщень, до яких він мав доступ згідно своїх посадових обов"язків, відібрав сім-карту номером, який використовував в робочих цілях, також відповідач висловив вимогу, щоб позивач забрав з приміщення всі свої особисті речі та більше там не з"являвся. На думку позивача, наказ про звільнення не відповідає фактичним обставинам, оскільки згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу, виданих Лівобережним об"єднаним управлінням Пенсійного фонду України за формою Ок-5 від 03.03.2018 р. з серпня 2017 року по січень включно 2018 р. та в квітні 2018 р. продовжувалось нарахування заробітної плати, в той час як в наказі міститься посилання на ту обставину, що позивач нібито був відсутній на робочому місці без поважних причин з 01.08.2017 р. Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач просить: - скасувати наказ ТОВ "БСД" № 2ВК від 12 червня 2018 року про звільнення [PERSON] з посади комірника, - поновити [PERSON] на посаді комірника ТОВ "БСД", - стягнути з ТОВ "БСД" на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 6 825, 50 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 13 серпня 2018 року відкрито провадження у даній справі. 27 вересня 2018 року відповідач ТОВ "БСД" надіслав до суду відзив на позовну заяву. (а.с. а.с. 18) Просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що з 01 серпня 2017 року без будь-яких пояснень [PERSON] не вийшов на роботу, у зв"язку з чим наказом № 2ВК від 12.06.2018 р. позивач був звільнений з посади комірника з 12 червня 2018 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв"язку з відсутністю на робочому місці без поважних причин з 01.08.2017 р. 15 листопада 2018 року [PERSON] подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву. (а.с. 91) Вважає докази, надані відповідачем, штучно створеними, оскільки позивач був відсутній на робочому місці внаслідок створення відповідачем перешкод в доступі позивача до його робочого місця шляхом позбавлення фізичного доступу до робочого місця. Копію наказу про звільнення позивач отримав поштою 07 липня 2018 року. В день звільнення та до теперішнього часу відповідач трудову книжку не видав, розрахунок при звільненні не проведено, зокрема не виплачено заробітну плату за період з листопада 2015 року по лютий 2016 р. включно та за період з серпня 2017 року по день винесення наказу про звільнення - 12 червня 2018 року, що підтверджується роздруківкою руху коштів по рахунку АТ КБ "ПриватБанк" від 03.07.2018 р., загальна сума якої становить 43 088,09 грн. 24 січня 2019 року відповідач ТОВ "БСД" подав до суду заперечення на відповідь на позов. (а.с. 115) В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Представники відповідача в судовому засіданні не визнали позовні вимоги та просили суд відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення учасників судовому розгляду та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що наказом директора ТОВ "БСД" № 1 ВК від 01 жовтня 2011 року [PERSON] з 01 жовтня 2011 року прийнято на посаду комірника. (а.с. 85) Наказом директора ТОВ "БСД" № 2ВК від 12 червня 2018 року [PERSON] звільнено з роботи за прогул без поважних причин з 01 серпня 2017 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно роз'яснень, що містяться у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Згідно із ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Відповідно до положень ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.5 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається з матеріалів справи, наказом директора ТОВ "БСД" № 2ВК від 12 червня 2018 року [PERSON]. звільнений з посади комірника з 12 червня 2018 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за відсутність на робочому місці без поважних причин з 01.08.2017 р. Підставою наказу слугували акти про відсутність працівника на роботі, зокрема акт № 1 від 01.08.2017 р., акт № 2 від 01.01.2017 р., акт № 3 від 07.08.2017 р., акт № 4 від 31.08.2017 р. та інші акти до 12.06.2018 р. включно. В силу ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Звертаючись до суду з позовом про поновлення на роботі, [PERSON] свою відсутність на роботі пояснив тим, що відповідач фактично не допускав його до роботи, відібравши ключі від приміщень складів, сейфу, розташованого в одному із складів, призначений для зберігання документів про рух товару, та інших підсобних приміщень, до яких він мав доступ згідно своїх посадових обов"язків, відібрав сім-карту номером, який використовував в робочих цілях, також відповідач висловив вимогу, щоб позивач забрав з приміщення всі свої особисті речі та більше там не з"являвся. На підтвердження своїх доводів посилається на індивідуальні відомості про застраховану особу, видані Лівобережним об"єднаним управлінням Пенсійного фонду України за формою Ок-5 від 03.03.2018 р., з яких вбачається, що з серпня 2017 року по січень включно 2018 р. та в квітні 2018 р. [PERSON] продовжувалось нарахування заробітної плати, в той час як в наказі про звільнення міститься посилання на ту обставину, що позивач нібито був відсутній на робочому місці без поважних причин з 01.08.2017 р. Такі доводи позивача в судовому засіданні не спростовані відповідачем. Опитаний в якості свідка директор ТОВ «БСД» [PERSON] в судовому засіданні також не спростував зазначені обставини. Акт від 14.05.2018 р. про відмову [PERSON] надати письмові пояснення щодо його відсутності на роботі свідчить про те, що [PERSON] був присутнім на підприємстві та 12 травня 2018 року звертався із заявою про видачу йому трудової книжки. Крім того, при застосуванні дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення 12 червня 2018 року відповідачем не було дотримано вимоги ст. 148 КЗпП України щодо строків застосування дисциплінарного стягнення, оскільки з моменту виявлення проступку (01 серпня 2017 року) та до застосування дисциплінарного стягнення, винесення наказу про звільнення [PERSON] (12 червня 2018 року ) минуло більше 6 місяців. Таким чином, звільнення позивача відбулося з порушенням встановленого законом порядку, а тому доводи відповідача про недоведеність позовних вимог не відповідають вимогам законодавства. З урахуванням викладеного, суд вважає, що відповідачем порушено процедуру звільнення позивача, а тому вимоги позивача про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими. За таких обставин, вимога [PERSON] в частині поновлення його на посаді комірника з 12 червня 2018 року підлягає задоволенню. Питання щодо скасування наказу про звільнення не належить до компетенції суду, оскільки має вирішуватись роботодавцем у порядку виконання рішення у випадку задоволення позову. У зв'язку з поновленням на роботі на користь [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 235 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 12 червня 2018 року по день вирішення спору судом - 26 лютого 2019 року. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивач просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12 червня 2018 року по день поновлення на посаді (день вирішення спору судом - 26 лютого 2019 року), що складає 180 робочих днів. З довідки про доходи № 1 від 20 лютого 2019 року вбачається, що останніми повними відпрацьованими місяцями є червень та липень 2017 року. За червень 2017 року заробітна плата становить 2 626,16 грн. та за липень 2017 року - 2 626,16 грн. Відповідно середньоденна заробітна плата становить 128,11 грн. ((2 626,16 + 2 626,16) / 41 день = 128,11). Середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 23 059,80 грн. (128,11 х 180 = 23 059,80). Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 23 059,80 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 12 червня 2018 року по 26 лютого 2019 року. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягає 2114 гривень 40 копійок судового збору.

Outcome: partial