Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до СФГ «Колос» про стягнення заборгованості по орендній платі та про розірвання договору оренди землі, посилаючись на те, що згідно договору оренди землі від 20.03.2006 року, укладеного між позивачем та відповідачем позивач надав відповідачу СФГ «Колос» 8,89 га землі, яка належить йому праві приватної власності в оренду, строк дії договору 49 років. Пунктом 9 вищезазначеного договору передбачено, що орендна плата вноситься у формі та розмірі : зернові та технічні культури 3000 кг, а саме пшениця 1000 кг; ячмінь 1000 кг; кукурудза 800 кг; соняшник 200 кг. Зерно повинно бути очищене до базових стандартів. Два прицепи (2ПТС) соломи в тюках по 20 кг ( 1000 кг). Оранка присадибної ділянки, але не більше 0,50 га. Поставка продукції, належної за розрахунком провадиться за рахунок орендаря в межах Іванівського району Одеської області та здійснюється на протязі збирання врожаю року, за який нараховується орендна плата. За бажанням орендодавця, можливі розрахунки в грошовій формі, але не менше ніж 1,5 % від нормованої оцінки земельної ділянки. Відповідач не виконує свої обовязки, які передбачені п.9 вищевказаного договору. 14.04.2016 року позивачем було відправлено відповідачу претензію, де просив розрахуватися за оренду землі, тому позивач звернувся до суду та надав розрахунок заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних та просив з 2006 року по 2015 рік стягнути орендну плату в розмірі 79785,31 гривня. Крім того згідно п.38 вищевказаного договору оренди «дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї сторін внаслідок невиконання другою стороною обовязків, передбачених договором» та так як відповідач не сплачував орендну плату орендодавцю позивач просить розірвати договір оренди земельної ділянки, масив № 7-8 ділянка № 72 ( яка знаходиться за адресою : Одеська область Іванівський район с/рада Бузинівська, кадастровий номер 5121881200:01:003:0157) від 20.03.2006 року укладеного між [PERSON] та СФГ «Колос». Представник позивача у судове засідання зявився на позовних вимогах наполягав. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечували, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що дійсно між СФГ «Колос» та позивачем був укладений договір оренди землі від 20.03.2006 року терміном на 49 років. 3 2006 року [PERSON] не звертався до СФГ «Колос» за отриманням орендної плати. Жодного підтвердження щодо звернення позивача та отримання ним відмови від орендаря немає. Головою СФГ «Колос» 15.08.2016 року було направлено відповідачу листа з пропозицією зявитись для отримання орендної плати за минулі три роки. Проте позивач не зявився. Відповідач позовні вимоги визнає частко на суму 6679 гривень за три роки та просить суд застосувати позовну давність до позовних вимог про стягнення заборгованості за період з 2006-2012 рік включно. Дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, в межах позовних вимог та на підставі поданих ними доказів. З ч.1 ст.58 ЦПК України вбачається, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом на підставі поданих сторонами доказів встановлено наступне. Стосовно позовних вимог про стягнення заборгованості по орендній платі вбачається, що дійсно сторони з 2006 року перебували у договірних відносинах, що підтверджується копією договору. Пунктом 9 вищезазначеного договору передбачено, що орендна плата вносить у формі та розмірі : зернові та технічні культури 3000 кг, а саме пшениця 1000 кг; ячмінь 1000 кг; кукурудза 800 кг; соняшник 200 кг. Зерно повинно бути очищене до базових стандартів. Два прицепи (2ПТС) соломи в тюках по 20 кг ( 1000 кг). Оранка присадибної ділянки, але не більше 0,50 га. Поставка продукції, належної за розрахунком провадиться за рахунок орендаря в межах Іванівського району Одеської області та здійснюється на протязі збирання врожаю року, за який нараховується орендна плата. За бажанням орендодавця, можливі розрахунки в грошовій формі, але не менше ніж 1,5 % від нормованої оцінки земельної ділянки. Відповідач не виконує свої обовязки, які передбачені п.9 вищевказаного договору. Позивачем в обґрунтування своїх вимог надано лист Головного управління статистики в Одеській області про середні ціни реалізації продукції по Іванівському району, в якому зазначені середні ціни за період з 2006 року по 2015 рік та наданий детальний розрахунок позовних вимог з урахуванням інфляції та 3% річних. Відповідач у справі зазначив, що до позовних вимог періоду з 2006 року по 2012 рік необхідно застосувати позовну давність, крім того посилається на ту обставину, що причиною неявки за орендною платою за минулі роки є той факт, що 16.07.2006 року [PERSON] отримав від вже на час покійного голови СФГ «Колос» [PERSON] кошти в сумі 2000 гривень, що на той час складало 40 доларів США, що підтверджується копією розписки, а позовні вимоги за 2013-2015 роки визнав частково лише на суму 6679 гривень. Застосовуючи норми матеріального права до даних правовідносин суд виходить з такого. Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. За ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Частина 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч.1, 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. З ч. 4 ст. 267 ЦК України вбачається, що сплив позовної давності є підставою для відмови в позові. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Отже враховуючи зазначене суд приходить до висновку про обґрунтованість заперечень відповідача, щодо позовних вимог за період з 2006 по 2012 роки, та вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог про стягнення орендної плати за період з 2006 по 2012 роки відмовити в звязку з пропуском позивачем строку позовної давності, так як позивачем не зазначено жодного доказу щодо переривання строку позовної давності, адже першу вимогу про виплату заборгованості по орендній платі позивачем направлено 14 квітня 2016 року. Стосовно розміру заборгованості по орендній платі за договором оренди від 20.03.2006 року за період з 2013 по 2015 роки то суд виходить з такого. Доказ відповідача в якості розписки, на яку посилається відповідач зазначаючи, що за минулі роки розраховувався, суд до уваги взяти не може, оскільки вбачається, що дана розписка є борговим документом та не підтверджує факт розрахунку саме по орендній платі за користування землею по договору оренди. Відповідач по справі не заперечує той факт, що орендна плата за 2013-2015 роки позивачем не отримана, але зазначає, що не з їх вини, оскільки позивач не зявлявся за отриманням орендної плати, про що свідчить лист - повідомлення голови СФГ «Колос» про можливість позивачем отримання орендної плати у орендаря та відповідач визнав суму заборгованості частково та не в тому розмірі, як розрахував позивач, тобто при розрахунку заборгованості по орендній платі відповідач по справі виходив із розміру який передбачений п.9 Договору, а саме «За бажанням орендодавця, можливі розрахунки в грошовій формі, але не менше ніж 1,5 % від нормованої оцінки земельної ділянки» та за мінусом 15% сплати податку на землю. Із зазначеними розрахунками позивача та відповідача суд погодитись не може виходячи з такого. Позивач у своєму розрахунку до заборгованості виходив із п.9 Договору та середньої вартості зерна, відповідно листа ГУ статистики та застосував ст..625 ЦК України, тобто врахував індекс інфляці та 3% річних до суми заборгованості. Стосовно застосування індексу інфляції та 3% річних суд з позивачем погодитись не може, оскільки п.10 договору від 20.03.2006 року передбачено, що обчислення розміру орендної плати на землю здійснюється без урахування індексів інфляції та п.14 Договору передбачено, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі (прочерк) несплаченої суми за кожний день прострочення. Отже за даним договором не передбачена сплата пені за несвоєчасність внесення орендної плати. Крім того ст..625 ЦК України передбачає відповідальність за грошове зобовязання, а як вбачається з п.9 договору розрахунок по орендній платі повинен проводитись в натуральній формі, а лише як альтернатива за бажанням орендодавця можливий розрахунок в грошовій формі. Крім того п.9 Договору не передбачено, що грошова форма розрахунку перераховується еквівалентно натуральній, а лише зазначено її мінімальний розмір Враховуючи ту обставину, що позивачем не доведено, що відповідач ухилявся від сплати орендної плати, в свою чергу відповідач довів суду , що повідомляв [PERSON] про можливість отримання ним орендної плати, та крім того судом встановлена та обставина, що СФГ «Колос» сплачувало податок на доходи фізичних осіб за 2014,2015,2016 рік, суд вважає за можливе стягнути з відповідача оренду плату в грошовій формі за період 2013 -2015 року виходячи з розміру зазначеного в п.9 Договору, а саме не менше 1,5 від нормованої оцінки земельної ділянки». 2013 рік : 9 га* 16637,86 грн = 149740,74 * 1,5 % = 2246 2014 рік : 9 га * 20783,26 грн = 187049 * 1,5 % = 2806 2015 рік : 9 га * 20783,26 грн = 187049 * 1,5 % = 2806 Всього разом : 7858 гривень Стосовно позовних вимог про розірвання договору оренди земельної ділянки, масив № 7-8 діляка № 72 ( яка знаходиться за адресою : Одеська область Іванівський район с/рада Бузинівська, кадастровий номер 5121881200:01:003:0157) від 20.03.2006 року укладеного між [PERSON] та СФГ «Колос» то суд виходить з наступного. 20 березня 2006 року [PERSON] та СФГ «Колос» уклали договір оренди земельної ділянки загальною площею 8,89 умовних кадастрових гектарів, яка належала [PERSON] на підставі сертифікату серії ОД № 0141689 від 27.12.2000 року, що підтверджується копією договору. При цьому дослідивши даний договір вбачається, що договір хоч має назву «Оренди землі» але з предмету договору вбачається, що був укладений договір оренди земельної частки (паю), оскільки правовстановлюючим документом був сертифікат на право на земельну частку (пай). 04 березня 2015 року позивач по справі [PERSON] зареєстрував своє право власності на земельну ділянку та отримав її в натурі, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно та вбачається, що [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка, масив № 7-8, ділянка № 72 кадастровий номер 5121881200:01:003:0157 загальною площею 8,6658 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Застосовуючи норми матеріального права слід зазначити, що Порядок укладання договорів оренди земельної частки (паю) урегульований розділом 10 «Перехідні положення» ЗК України, Указом Президента України від 03.12.1999 № 1529/99 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» та постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2000 р. N 119 «Про затвердження Порядку реєстрації договорів оренди земельної частки (паю)». За положеннями п. 2.3. Типового договору оренди земельної частки (паю), затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17 січня 2000 року № 5 у разі виділення земельної ділянки на основі земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) зобов'язання сторін припиняються відповідно до чинного законодавства. Отже, оскільки відповідно до п. 17 розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України сертифікат на право на земельну частку (пай), що був підставою для укладення договору оренди земельної частки (паю) з виділенням його власнику земельної ділянки та видачі йому державного акта на право власності на землю, втратив силу правовстановлюючого документа, а його власник набув статусу власника земельної ділянки, тобто з договору оренди земельної частки (паю) вибув суб'єкт (орендодавець) та предмет оренди, тому слід вважати, що цей договір припинено. Враховуючи вищезазначене,\~\~з часу отримання позивачем [PERSON] свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку масив № 7-8, ділянка № 72 кадастровий номер 5121881200:01:003:0157 загальною площею 8,6658 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва він набув статусу власника земельної ділянки, тобто змінився предмет оренди та статус сторін договору оренду, а тому договір оренди земельної частки (паю) слід вважати припиненим. Оренда земельної частки (паю) та земельної ділянки за предметом є суттєво різними відносинами. У випадку оренди земельної частки (паю) встановлюються орендні відносини щодо прав на земельну частку (пай), не визначену в натурі земельну ділянку, посвідчену сертифікатом. Після виділення земельної ділянки в натурі змінюється предмет спору й земельна частка з ідеальної частки стає реальною земельною ділянкою. У зв'язку з цим сторони повинні були привести договірні відносини в належний стан відповідно до вимог Закону України «Про оренду землі». Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Не допускається також протиправне позбавлення права власності або обмеження в його здійсненні. Гарантоване право позивача порушується відповідачем, а тому підлягає судовому захисту, що передбаченост. 3 ЦПК. Положення п.8 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України та розділу IX "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі" щодо переукладення договору оренди земельної частки (паю) не можуть бути примусом для власника земельної ділянки і передбачають право, а не обов'язок на переукладення договору оренди. Отже аналізуючи вищезазначене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про розірвання договору оренди землі від 20.03.2006 року, оскільки з моменту отримання позивачем свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку, масив № 7-8, ділянка № 72 кадастровий номер 5121881200:01:003:0157 загальною площею 8,6658 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, договір від 20.03.2006 року вважається припиненим, оскільки відсутній предмет договору. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до матеріалів справи позивачем при подачі позову сплачено судовий збір за розгляд справи у розмірі 551,20 гривень, що підтверджується платіжним дорученням, доданим до матеріалів справи. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати: судовий збір в розмірі 551 гривень 20 копійок понесені позивачем при звернені до суду з даним позовом, що підтверджується платіжним дорученням. Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилався позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, доведені в судовому засіданні належними та допустимими доказами у відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України.

Outcome: partial