Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів. В обгрунтування зазначив , що вирішив придбати у мешканців с. Супрунівка Полтавського району , серед яких була і відповідач, земельні ділянки. 21.07.2016 року згідно відомості на отримання коштів за продаж земельної ділянки передав відповідачу грошові кошти в сумі 40000 гривень , як плату за договором купівлі-продажу земельної ділянки, який мав бути укладений між сторонами в майбутньому, а саме на протязі місяця. Проте даний договір з вини відповідача укладено не було, грошові кошти йому не повернуті. Відповідно до ст. 1212 ЦК України просив стягнути на його користь кошти в розмірі 40000грн , які отримані відповідачем без достатніх правових підстав. Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому проти задоволення позову заперечувала. Вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав та інтересів, оскільки між нею та позивачем виникли зобов"язальні правовідносини. Вказала , що грошові кошти в розмірі 40000 грн. від позивача отримала в травні - червні 2014 року в якості авансового платежу , який виконував функцію попередньої оплати за продаж належної їй на праві власності земельної ділянки . Проте в подальшому передумала продавати належну їй земельну ділянку , про що повідомила позивача. Оскільки позивач до 2019 року користуватися земельною ділянкою , кошти вважала орендною платою за її користування. Очевидним є факт підробки позивачем дати отримання нею коштів у відомості про отримання грошей ,які фактично були отримані не 21.07.2017 року ,а в травні - червні 2014 року, тому відомість про отримання нею коштів є неналежним та недопустимим доказом по справі.Крім того, вказала , що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом, прохала застосувати у даній справі строки позовної давності. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали з наведених у ньому підстав, прохали задовольнити. В судовому засіданні позивач підтвердив обставини викладені в позовній заяви та пояснив , що він придбав на підставі договорів купівлі -продажу у мешканців с. Супрунівка Полтавського району та області земельні ділянки .Одним з потенційних продавців була відповідач , якій після усної домовленості про купівлю - продаж належної їй на праві власності земельної ділянки в с. Супрунівка Полтавського району та області розміром 2 га, 21.07.2016 року особисто передав кошти в сумі 40000 гривень , як плату за майбутнім договором купівлі-продажу земельної ділянки, який мав бути укладений між ними на протязі місяця. Проте у визначений сторонами строк договір купівлі-продажу відповідач відмовилась укладати та грошові кошти не повернула . В підтвердження факту отримання від нього грошових коштів в розмірі 40000 грн. в якості плати за майбутнім договором, відповідач поставила свій підпис у відомості про продаж власної земельної ділянки . Дату отримання коштів " 21.07.2016 року " відповідач не ставила, цю дату поставив пізніше він , коли саме точно не пам"ятає. Заперечив , що земельна ділянка до 2019 року перебувала у нього в користуванні чи в користуванні його батька , який є фермером , та зазначив , що договір оренди земельної ділянки з відповідачем не укладав , тому сплачені відповідачеві кошти в жодному разі не можуть бути орендною платою. Вважає , що оскільки договір - купівлі продажу між ними не відбувся з вини відповідача , остання отримала грошові кошти без достатніх правових підстав , то відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України кошти підлягають стягненню з відповідача як безпідставно отримані. Відповідач та її представник [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог , посилаючись на обставини та докази зазначені у відзиві. Відповідач, допитана за її клопотанням в якості свідка відповідно до вимог ст.92 ЦПК України , підтвердила факт отримання нею від відповідача в травні 2014 року грошових коштів в розмірі 40000 грн. в якості авансового платеж за купівлю- продаж належної їй на праві власності земельної ділянки , яку вона згодом передумала продавати. Допитані судом свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , - працівники Супрунівської медичної амбулаторії пояснили , що домовленість про укладення договору купівлі-продажу земельних ділянок та отримання коштів між позивачем та всіма без виключення працівниками медамбулаторії , які отримали у власність землю , відбулась в травні 2014 року . Після отримання від позивача коштів, частина працівників незабаром уклала договори купівлі -продажу землі , а частина - передумала та відмовилася , серед тих хто відмовився була відповідач. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку . Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини Так встановлено , що відповідач [PERSON] являється власником земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2, 0 га кадастровий номер 5324085200:00:020:0024, яка розташована на території Супрунівської сільської ради Полтавського району та області( за межами населеного пункту ) , згідно Державного акту на право власності на земелну ділянку від 29.08.2012 року , виданого на підставі розпорядження голови Полтавської РДА від 22.11.2011 № 1147 (а.с.41 ). Навесні 2014 року сторони по справі домовились про укладення договору купівлі- продажу належної відповідачеві на праві власності вищевказаної земельної ділянки . У зв"язку з чим у травні 2014 року позивач передав відповідачеві грошові кошти в розмірі 40000 грн. в рахунок плати за майбутнім договором купівлі - продажу земельної ділянки, що підтверджується відомістю на отримання коштів за продаж земельної ділянки , за отримання яких відповідач підписалася ( а.с.7) Проте в обумовлений сторонами строк договір купівлі -продажу земельної ділянки укладений не був , оскільки відповідач передумала продавати земельну ділянку . Факт отримання грошових коштів в рахунок плати за майбутнім договором купівлі - продажу обома сторонами не заперечується . Проте, дослідивши докази по справі , доводи позивача що домовленість про укладення договору та передачу коштів відбулась в липні 2016 року суд оцінює критично , як такі що направлені на уникнення ним пропуску строку позовної давності з позовом . При цьому суд враховує, що дату отримання відповідачем коштів 21.07.2016 року , про яку стверджує позивач , у відомості він ставив власноручно, не в день передачі коштів , а пізніше ; всі свідки пояснили , що домовленість про укладення договорів купівлі-продажу та подальше їх укладення відбулася у 2014 році. Також суд враховує , що домовленість про укладення договорів купівлі- продажу землі в зазначений період виникла не тільки між сторонами по справі , а й між позивачем та всіма працівниками Супрунівської амбулаторії та Супрунівської школи , перемовини про які проводились публічно на загальних зборах колективів вказаних працівників . Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку ( квартири ) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання. Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12. Отже, оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а вони лише домовились укласти такий договір у майбутньому, суд вважає , що грошові кошти у розмірі 40000 грн. , які позивач передав відповідачу згідно відомості на отримання коштів про продаж власної земельної ділянки , були передані саме як аванс. Таким чином , встановлені судом факти свідчать , що між сторонами виникли договірні відносини, які виключають застосування ст.1212 ЦК України як підставу стягнення з відповідача заявлених позивачем коштів. Так , загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв"язку з безпідставним отриманням чи збереження майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, відповідно до якої особа , яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова ч.1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст.ст.11,600,601, 604- 607,609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. В той же час зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунено за допомогою інших, спеціальних способів захисту, зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, а, отже, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 ЦК України. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Таким чином, наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, виключає можливість задоволення позову в порядку статті 1212 ЦК України. В такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права. Враховуючи викладене, суд вважає , що оспорювана сума не може вважатися отриманою відповідачем безпідставно в розумінні ст.1212 ЦК України , а тому в задоволені позову необхідно відмовити. Враховуючи , що в задоволенні позову відмовлено , понесені позивачем судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягають стягненню.

Outcome: dismissed