Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

Позивач у вересні 2017 року звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що з 06.09.2010р. був прийнятий на роботу до філії концерну «Техвоєнсервіс»-Черкаський автомобільний ремонтний завод на посаду першого заступника директора. Звільнений з 01.02.2013р. за ст.38 КЗпП України (за власним бажанням). При звільненні з позивачем не був проведений повний розрахунок по заробітній платі та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 01.12.2016р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 20.04.2017р. стягнуто на його користь заборгованість по невиплаченій заробітній платі в сумі 93250,90 грн., вказане рішення виконане 31.07.2017р. Оскільки з вини відповідача було допущено затримку виплати заробітної плати, починаючи з 06.09.2010р. до 01.02.2013р., а фактичний розрахунок було проведено лише 31.07.2017р., тому на підставі ст.117 КЗпП України позивачем заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати заробітку з урахуванням інфляції, також до даного часу позивачу не проведена виплата компенсації за 58 днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи в сумі 7087,02 грн. Просить суд стягнути компенсацію втрати частини заробітної плати у зв"язку з порушенням строків її виплати у розмірі 95116,23 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 194197,50 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 7087,02 грн., а всього - 296 400,75 грн. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс викладено в новій редакції. Відповідно до п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до п.3 розділу Х11 «Прикінцеві та перехідніположення» Закону Українивід 02.06.2016 року №1402-У111 «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжуютьздійснюватисвоїповноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, крім іншого вказав, що факт не проведення розрахунку з позивачем при звільненні встановлений рішенням суду від 01.12.2016р. в сумі 93250,90 грн. та не підлягає доведенню, тому просив суд позов задоволити у повному обсязі. Представник відповідача Гудзь О.С. у наданих суду запереченнях проти позову та в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, вказував, що сума компенсації суми доходу, втраченого внаслідок порушення строку його виплати складає згідно його розрахунків 828,02 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні не може перевищувати 10000 грн., враховуючи, що позивач звернувся до суду з даним позовом через 4 роки 8 місяців після звільнення, після якого працевлаштовувався. Також пояснив, що наказами № 114-к від 01.09.2011р. та 82-к від 26.06.2012р. позивачу надавалась щорічна відпустка, оскільки невикористані дні щорічної відпустки у позивача відсутні вимога про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки є безпідставною. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вивчивши матеріали справи № 712/7107/15-ц, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються трудовим законодавством. Встановлено, що [PERSON] відповідно до наказу №118-к від 06 вересня 2010 року прийнятий до Філії концерну Техвоєнсервіс Черкаський автомобільний ремонтний завод на посаду першого заступника директора з окладом згідно штатного розпису. Наказом директора ФКТ "ЧАРЗ" від 07.09.2012р. №128-к [PERSON] переведений 06 вересня 2012р. заступником директора з основного виду діяльності з оплатою праці згідно штатного розпису. Відповідно до наказу №9к від 01 лютого 2013 року позивач звільнений з займаної посади за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України. В червні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення невиплаченої при звільненні заробітній платі в сумі 93250,90 грн. за період з вересня 2010 року по січень 2013 року включно. Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 01 грудня 2016р. у справі №712/7107/15-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 20.04.2017р. вимоги [PERSON] задоволено та вирішено стягнути на його користь заборгованість по невиплаченій заробітній платі в сумі 93250,90 грн. Фактично повний розрахунок був проведений відповідачем з позивачем 31.07.2017р., що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власника уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Під заробітною платою, що належить працівникові, або належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (п. 2.1мотивувальної частини Рішення № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року). На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України у рішенні 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Відповідно до ст.2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100 ( п.4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159). Оскільки 31.07.2017р. позивачу була виплачена заборгованість по заробітній платі за період з вересня 2010 року по січень 2013 року в сумі 93250,90 грн., підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв"язку з порушенням строків її виплати у розмірі 95116,23 грн. згідно розрахунку позивача, який відповідає методиці обчислення зазначеної компенсації, наведеній у Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. № 159. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв"язку з порушенням строків її виплати у розмірі 95116,23 грн., тому в цій частині позов підлягає до задоволення. Відповідно до статті 83 КЗпП та статті 24 Закону України "Про відпустки"у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Статтею 6 Закону "Про відпустки" визначено загальну тривалість щорічної відпустки для працівників за відпрацьований робочий рік. Щорічна відпустка не може бути менше, ніж 24 календарних дні. Відповідно до ст.10 Закону України «Про відпустки» право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. У разі надання працівникові зазначених щорічних відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, за винятком випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті. Встановлено, що в період роботи з 06.09.2010р. по 01.03.2013р. (2 роки 145к.д.), враховуючи термін щорічної оплачуваної відпустки 24 календарних дні, позивач набув права на 2 роки*24 дн. + 24:365*147 = 48 + 10 = 58 дні відпустки, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, що в період роботи позивач скористався правом на відпустку, аким чином за невикористані 58дні щорічної відпустки на користь позивача підлягає стягненню невиплачена при звільненні грошова компенсація, виходячи з наступного розрахунку. Відповідно до п.2 постанови Постанови КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 «Порядок обчислення середньої заробітної плати»передбачає, що нарахування виплати компенсації за невикористану відпустку здійснюється за останні 12 місяців роботи, які передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористану відпустку. Оскільки компенсація за невикористану відпустку підлягала виплаті при звільненні позивача 01.03.20013., розрахунковий період обчислення виплат за 12 місцяів, які передували виплаті компенсації становить з 01.02.2012р. по 01.02.2013р. та сума заробітку позивача за вказаний період становить 3625*12 = 43500 грн. грн, виходячи з розміру придсудженого на користь позивача місячного окладу 3625 грн. згідно рішення суду від 01 грудня 2016р. у справі №712/7107/15-ц, таким чином сума компенсації становить 43500/356*58 дні = 7087,02 грн., де 356 днів - це кількість днів у розрахунковому періоді шляхом зменшення 365 днів на вихідні та неробочі дні, перелік яких наведено у ст.73 Кодексу законів про працю. Доводи представника відповідача та надані ним в якості доказів копії наказу від 01.09.2011р. про надання відпустки у вересні 2011 року, а також копії наказу від 26.06.2012р. про надання відпустки у липні 2012 року та довідка від 30.07.2015р. про суми виплачених відпускних відповідно в розмірах 1128,71 грн. та 512,42 грн. суд вважає такими, що не обґрунтовують заперечення проти позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку, оскільки оригінали наказів відповідачем не надано та виплата зазначених у довідці від 30.07.2015р. відпускних сум не підтверджується довідкою від 26.02.2018р. про суми виплат позивачу в період роботи за даними персонифікованого обліку УПФУ в м.Черкаси. (а.с.138-140). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення невиплаченої позивачу при звільненні компенсації за невикористану відпустку в сумі 7087,02 грн., тому в цій частині позов підлягає до задоволення. Частиною 2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Суд приходить до висновку, що компенсація за невикористану щорічну відпустку є складовою заробітної плати, а тому позовні вимоги про її стягнення поширюються вимоги норми ст.233ч.2 КЗпП України, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 115 КЗпП, а також ст. 21 Закону «Про відпустки» саме «заробітна плата виплачується працівникам за час відпустки». А витрати повязані з оплатою відпусток, здійснюються за рахунок коштів підприємств, призначених на оплату праці (ст. 23 Закону «Про відпустки»). Конституційний суд України своїм рішенням від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 роз'яснив, що «під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій». Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у тому разі, коли спір вирішений на користь працівника. (ч.2 ст.117 КЗпП України). Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавцю щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Офіційне тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України навів у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, зокрема зазначив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. У постанові у справі № 6-159цс13 від 22.01.2014 р. Верховний Суд України зазначив, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, про те, що після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати до спірних правовідносин не застосовується ст.117 КЗпП України. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За ч.2 ст. 116 КЗпП України у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Судом встановлено, що в день звільнення 1 лютого 2013 року позивач не працював, що підтверджується табелем обліку робочого часу за лютий 2013 року (а.с.126). За таких обставин, підлягає з'ясуванню, коли позивач звернувся з вимогою про проведення з ним розрахунку щодо невиплачених сум, оскільки від цього залежить, коли у відповідача виник обов'язок по проведенню з ним розрахунку (ст. 116 КЗпП України) та наявність чи відсутність між сторонами спору щодо розміру належних до виплати звільненому сум. Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи № 712/7107/15-ц, що спір між сторонами щодо розміру належних до виплати при звільненні позивачу сум виник у червні 2015 року, коли позивач звернувся до суду з даним позовом 25.06.2015р., оскільки об'єктивних та переконливих доказів звернення позивача до роботодавця в період з 01.02.2013р. до 25.06.2015р. суду не надано, а тому, з урахуванням задоволення в судовому порядку пред'явленого позивачем у справі № 712/7107/15-ц позову у повному обсязі, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення на підставі ст.117 КЗпП середнього заробітку за час затримки розрахунку з моменту пред'явлення відповідної вимоги 25 червня 2015 року по день фактичного розрахунку 31.07.2017р. ( 526 робочих днів): 172,62 грн.х 526 днів = 90 790,12 грн., де 172,62 грн. середньоденний заробіток позивача згідно доданого ним до позову розрахунку, з яким погоджується суд, оскільки вказаний розрахунок відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100. Доводи представника позивача про перебування на роботі позивача в день звільнення 01.02.2013р. з посиланням на те, що даний факт встановлений рішенням суду від 01.12.2016р. у справі № 712/7107/15-ц суд вважає такими, що не обгрунтовують позовні вимоги, оскільки як вбачається зі змісту вказаного рішення та доводів позову від 25.06.2015р. заборгованість в сумі 93259 грн. була стягнута судом на користь позивача за його позовом за період з вересня 2010 року по січень 2013 року включно, отже питання розрахунку за 1 лютого 2013 року у вказаній справі не вирішувалось, а тому не встановлювалось судом у рішенні суду від 01.12.2016р. Крім того, до матеріалів справи № 712/7107/15-ц табель обліку робочого часу за лютий 2013 року не долучався, отже не досліджувався та не оцінювався судом при постановленні рішення суду від 01.12.2016р. Разом з тим, позивачем не надано доказів звернення позивача до роботодавця з приводу недопущення його до виконання роботи в день звільнення чи порушення порядку обліку робочого часу суду, а тому дані табеля обліку робочого часу за лютий 2013 року щодо відсутності позивача на роботі в день звільнення не спростовані та відповідно відсутні підстави для висновку про перебування позивача на роботі у день звільнення, який не облікований роботодавцем як відпрацьований працівником за відсутності доведеності недостовірності здійсненого відповідачем обліку робочого часу. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Таким чином, до стягнення з відповідача підлягає компенсація втрати частини заробітної плати у зв"язку з порушенням строків її виплати у розмірі 95116,23 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 90 790,12 грн., невиплачену компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 7087,02 грн., всього 192 993,47 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог 1941,98 грн * 65%(192993,47*100%/296 400,75)/100% = 1262,28 грн.

Outcome: approved