Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

До Куйбишевського районного суду Запорізької області звернувся [PERSON] з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що у період з 23.06.1983 року по 23.04.1985 року проходив військову службу на території Афганістану де в зазначений період велись бойові дії. При виконанні інтернаціонального обов`язку отримав осколкові поранення ніг та переніс хворобу [PERSON] (гепатит А), що підтверджується медичними документами, внаслідок чого він вимушений тривалий час знаходитися на лікарняних, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури. Згідно виписок з актів огляду МСЕК позивачу 02.04.2008 року була встановлена 3 група інвалідності, а 18.04.2011 року та 23.04.2013 року за результатами повторних оглядів МСЕК її підтверджено і 29.04.2015 року встановлено безстроково 3 групу інвалідності, причиною якої є поранення, захворювання отримане при виконанні обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку. У зв`язку з цим, він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває глибокі моральні переживання та страждання, психологічний дискомфорт, багато часу та коштів витрачає на лікування. Вважає, що у зв`язку з отриманням поранень та захворювання під час захисту Вітчизни та отриманням інвалідності, яка пов`язана з проходженням військової служби, йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 50 000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали та просили задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заперечення на позов не подав, тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів (постановляє заочне рішення), відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача і його представника, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] проходив військову службу на території Афганістану в період з 23.06.1983 року по 23.04.1985 року, в період, коли там велись бойові дії, що підтверджується довідкою об`єднаного військового комісаріату Куйбишевського та Розівського районів Запорізької області від 25.01.2017 року № 5 та записом у військовому квитку [NUMBER] (а.с.11-12). 02.04.2008 року позивачу при первинному огляді була встановлена ІІІ група інвалідності, до 01.05.2009 року, а 18.04.2011 року та 23.04.2013 року за результатами повторних оглядів МСЕК її підтверджено, а 29.04.2015 року встановлено безстроково 3 групу інвалідності, причиною якої є поранення, захворювання отримане при виконанні обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку в країнах де велись бойові дії, що підтверджується виписками із актів огляду МСЕК до довідки серії АД № 083222, серії АД № 140660, серії 10 ААБ № 481107, серії АВ № 0280860 відповідно (а.с.15-18). Позивач неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в КУ "Запорізька обласна клінічна лікарня" ЗОР, КУ "Запорізький обласний госпіталь для інвалідів ВВВ" ЗОР, санаторій "Нафтохімік України", що підтверджується виписками з історії хвороби.(а.с.19-31). Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Таким чином, особа, якій завдано моральної шкоди, має право на її відшкодування незалежно від інших виплат, які вона отримала, чи могла б отримати. Статтею 17 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться у встановленому законодавством порядку. Відповідно до положень ч.2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Військово-лікарська комісія Куйбишевського РВК Запорізької області встановила, що осколкове поранення ноги, отримане [PERSON] у грудні 1984 року, було отримано так, при виконанні інтернаціонального обов`язку, що підтверджується свідоцтвом про хворобу № 18 (а.с.14). Оскільки, встановлена позивачу група інвалідності є наслідком захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, суд вважає, що у позивача виникло право вимагати відшкодування моральної шкоди. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить із вимог ст.23, 1167 ЦК України, та роз`яснень, що викладені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" та визначає суму відшкодування, яка відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, з врахуванням обставин при яких було спричинено моральну шкоду [PERSON] , ступінь вини відповідача, характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань позивача, стан його здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, розмір втрати позивачем працездатності внаслідок отримання захворювань, що пов`язані з проходження військової служби, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Суд, враховуючи обставини справи, тривалість, характер та глибину фізичних і душевних страждань позивача, вважає необхідним заявлені позивачем вимоги задовольнити частково та в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача на його користь 20 000,00 грн. Щодо належності відповідача та наявності підстав для покладення на Міністерство оборони України обов`язку у відшкодуванні моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Статтею 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Статтею 3 Закону України "Про Збройні Сили України" передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкування якого перебувають Збройні Сили України. Таким чином, обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається саме на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21.10.2014 року у справі № 3-86гс14, який згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для судів. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання фізичною особою позову майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Виходячи з даної норми закону, звільнення позивача від сплати судового збору при зверненні до суду, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави пропорційно задоволеним вимогам судового збору у розмірі 256,00 грн.. На підставі наведеного та

Outcome: partial