Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом та зазначає , що 05.07.2008 р. він уклав шлюб з відповідачем -1 , який було зареєстровано у відділі РАЦС Петропавлівського РУЮ Дніпропетровської області. Після реєстрації шлюбу вони стали проживати в [ADDRESS] , яка належить йому на праві власності ( договір купівлі-продажу / ВЕО № 367262 № 801 15.05.2007 р. ) про що 27.05.2007р. в КП " Павлоградське МБТІ був зроблений відповідний запис № 277 в книзі1. [INFO] р. у них народилася донька - [PERSON] , яка з 25.05.2009 р. була зареєстрована в квартирі , де вони проживали - [ADDRESS] Рішенням суду від 16.08.2011 р. шлюб з відповідачем - 1 було розірвано. Після розірвання шлюбу , колишня дружина разом з донькою переїхала жити до іншої квартири ,яка знаходиться за адресою - [ADDRESS] Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання та матеріального положення відповідач-1 має постійне місце реєстрації , а донька [PERSON] - проживає без реєстрації. Отже , донька [PERSON] , [INFO] до теперішнього часу зареєстрована та колишнім місцем проживання , а саме- [ADDRESS] В зв"язку з поважними причинами , 29.08.2013 р. позивача було знято з реєстрації за адресою - [ADDRESS] та зареєстровано за адресою - [ADDRESS] Позивач звертався до відповідача-2 про перереєстрацією його доньки за новим місцем його проживання та реєстрації , але отримав відповідь , де зазначено , що " при проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини / зняття з реєстрації за місцем проживання / яка не досягла 14 років , разом з одним з батьків , надається письмова згода другого з батьків". Однак , колишня дружина користуючись своїм правом категорично відмовляється надати письмову згоду про зняття доньки з одного місця реєстрації - [ADDRESS] в інше - [ADDRESS] що в ніякому разі не порушує права дитини ( не чіпає інтереси ) і у зв"язку з тим , що відповідачка зловживає своїм правом він змушений звертатися до суду. Просить суд : - винести рішення , яким визнати [PERSON] , [INFO] такою , що втратила право користування житловим приміщенням за адресою - [ADDRESS] ; - винести рішення , яким визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір"ю [PERSON] за адресою - [ADDRESS] ; - зобов"язати [PERSON] надати письмову згоду на зняття з реєстрації за адресою - Дніпропетровська область [ADDRESS] доньки - [PERSON] , [INFO] - зобов"язати Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області ( Петропавлівський районний сектор ) зняти [PERSON] , [INFO] з реєстраційного обліку за адресою - Дніпропетровська область [ADDRESS] ; - витрати пов"язані з розглядом даної справи стягнути з відповідача [PERSON] на його користь . В судове засідання позивач не з"явився. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги свого довірителя , дав свої обгрунтовані пояснення та просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач-1 та її представник позов не визнали. Надали суду письмові заперечення. Представник відповідача вважає , що перша вимога про позбавлення малолітньої дочки [PERSON] права користування житловим приміщенням позивача тягне за собою грубе порушення її охоронюваним діючим законодавством прав дитини. При цьому посилається на ЗУ " Про охорону дитинства" та Конвенцію ООН " Про права дитини". Щодо інших вимог також надав свої заперечення , вважає , що дані вимоги необгрунтовані та не грунтуються на нормах закону. Вважає , що позов не підлягає задоволенню. Відповідач-1 категорично відмовляється дати згоду на реєстрацію ( прописку ) дочки [PERSON] за місцем проживання позивача ( [ADDRESS] ). Висловлює своє припущення , що мати позивача може в любий момент виписати дочку і остання залишиться без прописки та без права користування житлом. Представник відповідача- 2 в судове засідання не з"явився. В заяві зазначає , що Петропавлівський РС ГУ ДМС України в Дніпропетровській області не є юридичною особою , а тому не може бути відповідачем по справі. Просить суд справу заслухати у відсутність їхнього представника. Прийняти рішення згідно чинного законодавства. Суд ухвалив справу розглянути у відстутність представника зазначеної сторони. Третя особа на стороні позивача - [PERSON] в суд не з"явилася. В своїй заяві просить суд справу заслухати без її участі та дає згоду на реєстрацію ( прописку ) внучки [PERSON] у її житловому будинку. Третя особа на стороні відповідача [PERSON] позов не визнала. Пояснила суду , що у неї на праві приватної власності знаходиться однокімнатна квартира в [ADDRESS] Дніпропетровської області. На даний час в даній квартирі проживає її дочка [PERSON] разом з дочкою [PERSON] . Щодо можливості прописки внучки [PERSON] в її квартирі - пояснила , що вона не дає згоду на прописку . При цьому причину незгоди суду не пояснила. Вважає , що її колишній зять ( позивач по справі ) повинен забезпечити житлом свою дитину . Якщо він має намір продати свою квартиру , то він зобов"язаний прописати дочку [PERSON] за своєю новою адресою. Просить суд в позові відмовити. Вислухавши представника позивача , відповідача-1 , його представника , третю особу , вивчивши матеріали справи , суд вважає , що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне . Судом встановлено , що рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 16.08.2011 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Іншим рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 26.09.2012 р. позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою , що втратила право користування житлом було задоволено. [PERSON] було визнано такою , що втратила право користування житловим приміщення , яке розташоване за адресою - [ADDRESS] Дніпропетровської області. Вказані рішення не змінені та не скасовані , тобто набрали законної сили . Таким чином ч. 3 ст. 61 ЦПК України зазначається , що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини . Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно підтверджується той факт , що позивач дійсно являється законним власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу . Довідкою ТОВ " Комунальщик-2011" ( вих. № 363 від 02.12.2013 р. зазначається , що [PERSON] , [INFO] за адресою [ADDRESS] не зареєстрований. Його донька [PERSON] , [INFO] зареєстрована , але не проживає. Актом обстеження умов проживання від 16.09.2013 р. підтверджується той факт , що спільна дитина [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] фактично проживає разом з матір"ю за адресою [ADDRESS]. Умови проживання задовільні. Батько дівчинки з сім"єю не проживає. Власником житла є [PERSON] В своїй заяві мати позивача дає дозвіл на реєстрацію своє внучки [PERSON] за адресою [ADDRESS] Дніпропетровської області. Згідно ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до положень ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім'ї має також і особа, яка перестала бути членом сім'ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. Згідно положень ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Таке право вони втрачають лише в разі вибуття на інше постійне місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків з власником. Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Так, права власника житлового будинку (квартири), визначені ст. 383 ЦК України, та ст.150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника користуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом при відсутності члена сім'ї без поважних причин більше одного року, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником майна або законом. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов"язки, а й орієнтовно вказує на його зобов"язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов"язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Крім того , права власника закріплені у ЦК України , а саме : -відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. - відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд не може прийняти до уваги посилання представника відповідача-1 на те, що при задоволенні позовних вимог позивача будуть порушені права дитини , визначені ЗУ " Про охорону дитинства " та Конвенцією " Про права дитини" . Дані посилання носять чисто формальний характер . Адже , дитина фактично проживає разом з матір"ю , має задовільні матеріально-побутові та житлові умови. Належних та достатніх доказів на вказане посилання відповідачем суду не надано. Також судом встановлено , що у квартирі позивача ніхто не проживає. Останній прописаний та фактично проживає у своєї матері - [PERSON] , [ADDRESS] Дніпропетровської області . Відповідачка , як зазначалося вище , за рішенням суду визнана такою , що втратила права користування житловим приміщенням. Формальна приписка ( реєстрація ) дитини фактично порушує права позивача , який має намір розпорядитися своїм спірним житлом на власний розсуд. Позивач надав суду письмове повідомлення від приватного нотаріуса Петропавлівського районного нотаріального округа від 27.02.2014 р. ( вих. № 90101-16 ) в якому зазначається , що для відчуження квартири ( крім іншим умов ) нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину у формі витягу з рішення відповідної державної адміністрації, відповідного виконкому... . У разі відсутності такого дозволу позивачу рекомендовано звернутися до суду. З витягу з протоколу № 12 від 11.10.2013 р. вбачається , що при засіданні комісії з питань захисту прав дитини Петропавлівської райдержадміністрації члени комісії не досягли згоди щодо розгляду заяви [PERSON] про надання дозволу на зняття з реєстрації малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] р.н Комісія вирішила : - заяву гр.[PERSON] , [INFO] жителя [ADDRESS] не задовольняти. - рекомендувати гр. [PERSON] звернутися повторно із заявою про зняття з місця реєстрації доньки [PERSON] , [INFO] , після вирішення питання щодо можливості зареєструвати малолітню дитину за новою адресою. Згідно іншого витягу з протоколу № 13 від 14.11.2013 р. ( засідання комісії з питань захисту прав дитини Петропавлівської РДА ) прийнято рішення : питання гр-на [PERSON] , [INFO] жителя [ADDRESS] щодо місця реєстрації малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] перенести на наступне засідання комісії . Таким чином , на думку суду вищезазначена комісія не прийняла конкретного рішення , фактично не дала дозволу позивачу на вчинення правочину . В зв"язку з цим , останній і звернувся до суду з даним позовом. Тому виходячи з положень ч. 2 ст. 405 ЦПК України та враховуючи не проживання відповідачки та її дочки у спірному житловому приміщенні, яке належить позивачу, більше встановленого законом строку, суд вважає за можливе задовольнити позов , визнати малолітню дочку [PERSON] такою, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] , що є підставою для зняття дитини , з реєстрації у за даною адресою. Також суд вважає, що позивач реалізуючи своє право власності та звертаючись до суду про його захист у спосіб, визначений у заявлених позовних вимогах, останній діє відповідно до норм діючого законодавства , не зловживаючи своїми батьківськими правами та не діє всупереч інтересам неповнолітньої дитини. На підставі п.2.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України № 1077 від 22.11.2012 року місце реєстрації неповнолітньої дитини може бути визначено, як за місцем проживання батька , так і за місцем проживання матері і тільки після досягнення 14-річного віку дитина має право особисто подавати заяву про реєстрацію свого місця проживання . Також суд вважає, що малолітня дитина сторін повинна бути зареєстрована та мешкати разом зі своєю матір"ю ( відповідачкою ) , що передбачено діючим законодавством - ч.4 ст. 29 ЦК України, де вказано, що місцем мешкання фізичної особи , яка не досягла 10 років є місце мешкання її батьків або одного з них, з ким вона проживає... І на кінець , у Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже , у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред"явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвістно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон № 1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов"язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов"язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно з ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Аналіз наведених правових норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Таким чином, слід вважати позов таким, що підлягає частковому задоволенню, разом з тим, змінивши правову підставу для визнання малолітньої дочки [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, застосувавши норму ст. 391 ЦК України. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналогічні положення закріплені п. 3.1. Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України 22.11.2012 № 1077, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 р. за № 2109/22421, яким також визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Отже , відповідач -2 ( ГУ ДМС України в Дніпропетровській області - Петропавлівський сектор ) взагалі не є стороною по справі. Тому позовні вимоги щодо зобов'язання даного відповідача зняти [PERSON] , [INFO] є зайвими та задоволенню не підлягають. Також не підлягає задоволенню вимога позивача щодо визначення місця проживання дитини - доньки [PERSON] разом з матір" , відповідачкою по справі. У судове засідання не надано належних доказів того, що жоден із батьків малолітньої дитини не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку. Крім того положення ч.3 ст.161 Сімейного Кодексу України можуть бути застосовані лише при наявності спору між матір'ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, якщо судом буде встановлено, що жоден з батьків дитини не може забезпечити належних умов для її виховання. В судовому засідання з цього приводу ніякого спору немає , а тому дані вимоги також є зайвими та задоволенню не підлягають. Щодо вимоги позивача про зобов"язання відповідача-1 надати письмову згоду на зняття з реєстрації з місця прописки доньки [PERSON] ? Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до вимог ст. 16 ЦК України можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Обрання неналежного способу захисту може бути підставою для відмови у задоволенні позову. Враховуючи наведене та ту обставину, що позивачем обрано спосіб захисту, який не передбачено ст.16 ЦК України, суд вважає за необхідне у задоволенні даної вимоги відмовити. Також суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача-1 на користь позивача судових витрат по справі . На підставі викладеного,

Outcome: partial