Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

03 жовтня 2019року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом і просить стягнути з відповідача грошову компенсацію невиплачену йому за основну відпустку за період з 04 квітня 2017року по 21 березня 2018року у розмірі 3942,31грн, середній заробіток за час затримки згідно ст. 117 КЗпП у розмірі 88180,78грн з розрахунку на 01 жовтня 2019року та далі до дня фактичного розрахунку, та стягнути єдиний соціальний внесок у повному обсязі з усієї суми, рівними частинами по кожному місяцю за весь період, починаючи з 16 травня 2017р по день фактичного розрахунку; стягнути компенсацію заробітної плати за 02.03.2018р у розмірі 206,16грн; зарахувати період з 16 травня 2017року по день фактичного розрахунку , до пенсійного стажу та перерахувати пенсійні виплати за весь період затримки, починаючи з 16 травня 2017року. Пенсійному фонду України - перерахувати з 04 вересня 2018року його пенсійні виплати з урахуванням компенсованого стажу. Судові витрати покласти на відповідача. Обгрунтовує вимоги таким. Постановою апеляційного суду Донецької області від 01 березня 2018р у цивільній справі № 229/2676/17 за його позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на попередній роботі, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, його звільнення визнано незаконним та скасовано наказ. Він став до роботи 02 березня 2018року. Фактично він пропрацював на підприємстві біля 12 місяців, що дає йому право на щорічну відпустку. Але роботодавець з ним не розрахувався. Ухвалою суду від 04 жовтня 2019р позовну заяву [PERSON] про стягнення заробітної плати при звільненні залишено без руху. Надано строк для усунення недоліків. Також відмовлено у відритті провадження в частині зарахування періоду з 16 травня 2017року по день фактичного розрахунку, до пенсійного стажу позивача та перерахуванні пенсійних виплат за весь період затримки , починаючи з 16 травня 2017року, перерахування з 04 вересня 2018року пенсійних виплат з урахуванням цього компенсованого втраченого стажу. (а.с.35-36) 21 жовтня 2019року надішла заява позивача про усунення недоліків (а.с.39-40) Ухвалою суду від 28 жовтня 2019року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання на 27 листопада 2019р. (а.с.42) 27 листопада 2019року представником відповідача , адвокатом Цимбалюком В.Г. , надано до суду заяву, в якій просить розглядати справу в порядку загального позовного провадження (а.с.51) Ухвалою суду від 11 грудня 2019року клопотання представника відповідача Цимбалюка В.Г. про розгляд справи в порядку загального позовного провадження задоволено. Призначено підготовче засідання на 20 грудня 2019року. (а.с.58-59). Ухвалою суду від 08 січня 2019року закрито підготовче провадження у данній справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.101) В судовому засіданні позивач наполягає на своїх вимогах, оскільки вважає, що при звільненні його в травні 2017року йому не було виплачено компенсації за відпустку. Рішенням апеляційного суду від 01.03.2018р він поновлений на роботі, з відповідача стягнуто на його користь з 17.05.2017р по 01.03.2018р середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 36844грн. Отже, відповідно до ст. 82 КЗпП він має право на щорічну основну відпустку за період з 17.05.2017р по день його звільнення 21 березня 2018р. При звільненні йому мали виплатити компенсацію за відпустку за період з 04 квтіня 2017р по 21 березня 2018р, проте не виплатили. За його розрахунком розмір компенсації складає 3942,31грн. Середньоденна заробітна плата за його розрахунком складає 138,87грн. Кількість днів для середнього заробітку за 2018р складає 264 дні. З урахуванням середньоденного заробітку 138,87грн , середній заробіток складає 36608,88грн. Оскільки йому вчасно не виплатили , він застосовує 3%річних і в цілому сума складає 38805,12грн. За 2019рік кількість днів складає 354, середній заробіток складає 49089,18грн, з урахуванням 3%річних за два роки сума складає 52034,53грн. Усього йому підприємство має виплатити з 04 березня 2018р по 31 грудня 2019року середнього заробітку 94940,39грн. Також йому відповідач має виплатити компенсацію заробітної плати за 02.03.2018р у розмірі 206,16грн., оскільки в рішення про його поновлення зазначено, що 02 березня 2018р, день його поновлення на роботі не є прогулом. В рішенні суду від 22.11.2017року зазначено, що розмір його середньоденної заробітної плати складає 184,22грн. Тому за 02.03.2018року його заробітна плата складає 184,22грн, а з урахуванням зросту середньої зарплати у 2018р по відношенню к 2017р, який складає 119/1% , йому мають виплатити 206,16грн, з розрахунку 184,22*119,1%. Просить його позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача, адвокат Цимбалюк В.Г. позовні вимоги не визнав. Пояснив, що позивач працював на підприємстві з 04 квітня 2017року по 16 травня 2017року. Звільнений був за власним бажанням у зв"язку з переїздом на нове місце проживання. Однак, позивач не погодився зі своїм звільненням і в липні 2017р звертався до суду з позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та моральної шкоди. Справа переглядалася в апеляційному суді і за рішенням апеляційного суду позовні вимоги [PERSON] до ТОВ "Балтранс" задоволені частково. Наказ від 16 травня 2017року про звільнення [PERSON] був скасований, поновлено позивача на посаді начальника ділянки , стягнуто з ТОВ "Балтранс" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2017р по 01 березня 2018р в розмірі 36 844грн , на відшкодування моральної шкоди стягнуто 1000грн. В іншій частині позову відмовлено.На момент звільнення позивача в травні 2017року йому була сплачена компенсація за невикористану відпустку в кількості 3 календарних днів в сумі 355грн. За відрахуванням податків та обов"язкових платежів сума до виплати склала 285,77грн. На момент звільнення йому виплатили 1834,50грн в тому числі і компенсація за тарифну відпустку. Підприємство виплатило [PERSON] 36844грн. 02 березня 2018р позивача на підставі рішення суду поновлено на роботі. Проте позивач не надав до підприємства трудову книжку щоб здійснити запис про його поновлення. Він також жодного разу не з"явився на робочому місті, а тому 21.03.2018року був звільненний через відсутність на робочому місті. Запис про звільнення в його трудовій книжці не був здійснений, оскільки трудової книжки на підприємстві не було. Позивач оскаржив своє звільнення за прогули. Рішенням Дружківського суду від 28 вересня 2018року йому було відмовлено в позові. Суд апеляційної інстанції 20 березня 2019року залишив рішення суду в силі. Отже звільнення позивача за прогули є законним. Після звільнення 21 березня 2018року позивач не звертався до відповідача з вимогою про розрахунок з ним. Вимогу про розрахунок відповідач отримав тільки 12 лютого 2020року, в цей день відповідач з ним розрахувався і сплатив компенсацію за невикористану відпустку за 19 днів в сумі 2254,20грн. Вважає, що в діях відповідача відсутня вина в несвоєчасній виплаті компенсації за невикористану відпустку, тому застосування ст. 117 КЗпП є помилковим. Права позивача з урахуванням вимог ст. 116 КЗпП не були порушені, тому що вимога про розрахунок з боку [PERSON] була тільки 12.02.2020р. Позовна заява сама по собі не може бути вимогою про розрахунок і трудовим законодавством не передбачена. Просить в позові відмовити. Суд, дослідивши докази по справі , вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Положеннями частини 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до частини 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв`язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 2 р. ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у звязку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадяться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Статтею 82 Кодексу законів про працю визначено, що до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75 цього Кодексу), зараховуються: 2) час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). У п. 2 частини 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки» від 15.11.96 р. № 504/96 зазначено, що час, коли працівник фактично не працював, але за ним на підставі законодавства зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково, зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку. Це означає, що час перебування працівника у вимушеному прогулі враховується для надання йому щорічної відпустки. Згідно ст. 75 КЗпП щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Судом встановлено, що наказом ТОВ «БалТранс» від 03 квітня 2017 року № 55-П [PERSON] прийнято на роботу на посаду начальника ділянки з 04 квітня 2017 року. 15 травня 2017 року [PERSON] подав директору ТОВ «БалТранс» Балику Д. О. заяву, в якій просив звільнити його з роботи у зв`язку зі зміною місця проживання, без узгодження дати звільнення. 16 травня 2017 року директор ТОВ «БалТранс» Балик Д. О. видав наказ № 61-П про звільнення [PERSON] з роботи за власним бажанням у зв`язку з переїздом на нове місце проживання на підставі статті 38 КЗпП України. Миронов не погодився із вказаним наказом і звернувся до суду з позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі , стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та відшкодування моральної шкоди. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 22 листопада 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «БалТранс» на користь [PERSON] середній заробіток за період з 16 травня 2017 року по 06 червня 2017 року в сумі 2 625 грн. Стягнуто з ТОВ «БалТранс» на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу з 16 травня 2017 року по 04 липня 2017 року в сумі 5 950 грн. Стягнуто з ТОВ «БалТранс» в дохід держави судовий збір в сумі 640 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Постановою Апеляційного суду Донецької області від 01 березня 2018 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 22 листопада 2017 року скасовано. Позов задоволено частково. Наказ ТОВ «БалТранс» від 16 травня 2017 року № 61-П про звільнення [PERSON] визнано незаконним та скасовано. Поновлено [PERSON] на посаді начальника ділянки ТОВ «БалТранс». Стягнуто з ТОВ «БалТранс» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2017 року по 01 березня 2018 року в розмірі 36 844 грн та на відшкодування моральної шкоди - 1 000 грн. Стягнуто з ТОВ «БалТранс» в дохід держави судовий збір в розмірі 1 920 грн. В іншій частині позовних вимог [PERSON] відмовлено. (а.с.6-8) Постановою Верховного суду від 18 листопада 2019року касаційна скарга [PERSON] на постанову Апеляційного суду Донецької області від 01.03.2018р залишена без задоволення. (а.с.84-92) 02 березня 2018року директором ТОВ «Балтранс» видано наказ № 3-П, яким [PERSON] на підставі постанови апеляційного суду Донецької області від 01.03.2018р у цивільній справі № 229/2676/17 поновлено на роботі на посаді начальника ділянки з 02 березня 2018року з окладом згідно із штатним розписом. Наказом №4-П директора ТОВ «Балтранс» [PERSON] звільнено з 21 березня 2018року за відсутністю на робочому місці на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підстава: акти від 02.03.2018року, від 05.03.2018року, від 06.03.2018року. З зазначеним наказом позивач не погодився і звернувся до суду з позовом про визнання незаконним цього наказу; поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди. Рішенням Дружківського міського суду від 28 вересня 2018року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено в повному обсязі. Не погоджуючись з рішенням суду від 28.09.2018р [PERSON] оскаржив його в апеляційному порядку. Постановою Донецького апеляційного суду від 20 березня 2019року у справі № 229/1476/18р, апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення суду від 28.09.2018р - без змін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ст. 81 ЦПК України) Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. (ч.4 ст. 82 ЦПК України) Із змісту постанови Донецького апеляційного суду від 20 березня 201року у справі №229/1476/18 вбачається висновок суду про те, що 02 березня 2018року не є прогулом [PERSON] (а.с.27 зв. ст.) Тому не можна погодитися з доводами представника відповідача адвоката Цимбалюка В.Г., що 02 березня 2018року [PERSON] мав прогул на робочому місті. Відповідно за цей день відповідач мав здійснити оплату позивачеві, проте такої не здійснив. На момент його звільнення 21 березня 2018року не сплатив йому заробітну плату за 02.03.2018р. Постановою апеляційного суду Донецької області від 01 березня 2018року встановлений розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] , який становить 184,22грн (а.с 90) Відповідачем надано в судове засідання розрахунок, в якому зазначено, що оклад на момент його звільнення складав 3500грн, середньоденна заробітна плата на момент звільнення 16.05.2017р складає 112,90грн. Проте дійсного розрахунку середньоденного заробітку не надано. Яким чином відповідач прийшов до ствердження, що середньоденна заробітна плата складає 112,90грн, представник відповідача адвокат Цимбалюк В.Г. в судовому засіданні не пояснив. Тому суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню заробітна плата з відповідача на користь позивача за 02.03.2018року в розмірі середньоденного заробітку в сумі 184,22грн. Судом встановлено, що на момент звільнення позивача 16 травня 2017року , йому було виплачено заробітну плату в сумі 2100грн в тому числі і компенсація за три дні тарифної відпустки в сумі 355грн. (а.с. 81,115) Оскільки позивач був поновлений на роботі, за ним збереглася заробітна плата за час вимушеного прогулу, спричиненного незаконним звільненням , відповідно у період з 17 травня 2017р по 01 березня 2018року він мав право на щорічну основну відпустку. За вказаний період кількість днів відпустки складає 19днів. Таким чином середньоденна заробітна плата для обчислення середньої зарплати для оплати щорічної відпустки, складає 3500*12/354=118,64грн Розмір компенсації за невикористану відпустку складає 19*118,64=2254,20грн Судом встановлено, що 12 лютого 2020року позивачеві виплачено компенсацію за невикористану відпустку в сумі 2254,20грн (а.с.113) Позивач також визнає факт виплати 12 лютого 2020року йому відповідачем 2254,20грн. Оскільки відповідачем виплачена сума компенсації за невикористану відпустку, суд вважає, вимога позивача щодо стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку за період з 04 квітня 2017р по 01 березня 2018року задоволенню не підлягає. У період з 05 березня по 21 березня 2018року позивач не виконував свої посадові обов`язки, що встановлено у постанові Донецького апеляційного суду від 20березня 2019року. Йому було відмовлено у стягнення середнього заробітку за вимушений прогул. Отже у позивача не виникає право на щорічну відпустку у період після 02.03.2018р. по 21 березня 2018р, що є підставою для відмови у задоволенні вимог щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку у вказаний період. Щодо вимоги позивача про стягнення середного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП суд зазначає таке. Відповідно до ст. 116КЗпП, відповідач мав виплатити позивачеві заробітну плату за 02.03.2018р та суму компенсації за відпустку під час його звільнення 21 березня 2018року. Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виплата працівникові середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законоадвства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненніза своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України). За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ураховуючи зазначені положення законодавства України, звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27січня 2020року у справі № 682/3060/16-ц. Судом встановлено, що у день звільнення , 21 березня 2018року, позивач не працював. Водночас відповідачеві було відомо про необхідність виплатити позивачу заробітну плату за 02 березня 2018р , та компенсацію за невикористану відпустку за 19 днів, проте роботодавцем не вчинено дій для виплати належної працівникові при звільненні заробітної плати. Миронов стверджує, що він усно звертався до роботодавця з вимогою про виплату йому заробітної плати за 02.03.2018р та компенсації за відпустку. Відповідач стверджує, що таких вимог не надходило. В судовому засіданні допитаний в якості свідка директор ТОВ «Балтранс» Балик Д .О. , який підтвердив, що ніяких вимог з боку [PERSON] до підприємства про виплату заробітної плати не надходило. Миронов взагалі жодного разу не з`явився на підприємстві після його звільнення 21 березня 2018року. До суду позивач з даним позовом звернувся в жовтні 2019року. Відповідачеві про наявність позову стало відомо 27 листопада 2019року, виплату заборгованості за невикористану відпустку здійснено відповідачем 12 лютого 2020року, проте заробітна плата за 02.03.2018 р позивачеві не виплачена до теперішнього часу. Таким чином час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви , 27 листопада 2019 до фактичної виплати заробітної плати, тобто по день прийняття рішення у справі 21 квітня2020року, що складає 100 днів . Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку № 100). Розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] становить 184,22 грн, а кількість робочих днів з 27 листопада 2019 по день ухвалення судового рішення - 100, відтак середній заробіток за час розрахунку при звільненні - 18422 грн., який підлягає стягненню з відповідача. В решті позовних вимог суд вважає необхідним відмовити через їх необґрунтованість та безпідставність. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 881,80грн (а.с.39). Пропорційно до розміру задоволених вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 185,22грн.

Outcome: partial