Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-08 00:00:00

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом де вказує, що є власником домоволодіння №20 по вулиці Огородній у смт.Безлюдівка Харківського району Харківської області на підставі договору дарування від 18 квітня 2014 року. В цьому будинку зареєстровані - вона та [PERSON] Також в домоволодінні мешкає її чоловік - [PERSON] За період з січня по червень 2015 року нею були понесені витрати по оплаті комунальних послуг - газопостачання та електроенергії на загальну суму 5000 грн. Крім того, нею були понесені витрати по капітальному ремонту будинку та обладнанню прибудинкової території у розмірі 50000 грн. Крім того, відповідачі неодноразову зверталися до суду з позовами, розповсюджують плітки, які приніжують її честь та гідність, через це з нею перестали спілкуватися колеги по роботі та сусіді, а вона постійно перебуває в стресовій ситуації. Просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь витрати, пов"язані з утримання домоволодіння №20 по вулиці Огородній у смт.Безлюдівка Харківського району Харківської області у розмірі 30000 грн., з відповідачів [PERSON] та [PERSON] солідарно моральну шкоду - 2000000 грн. Позивач у судове засідання не з"явилась, надала суду письмову заяву з проханням розглядати справу у її відсутність та задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з"явилась, надала суду письмові заперечення, в яких просила у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з"явилась, надала суду письмову заяву з проханням розглядати справу у її відсутність та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з"явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив. Тому суд вважає можливим розглянути справу у його відсутність. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. На підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] 18 квітня 2014 року за реєстровим №570, [PERSON] подарувала, а [PERSON]А, прийняла в дар житловий будинок з надвірними спорудами і будівлями, розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, смт.Безлюдівка, вул.Огородна, 20 (а.с.13-14). Відповідно до вимог ст.322 Цивільного кодексу України власник зобов"язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.160 Житлового кодексу України члени сім"ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами та несуть усі обов"язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім"ї наймача несуть солідарно з наймачем матеріальну відповідальність за зобов"язаннями, що випливають із зазначеного договору. Як вбачається з наданих позивачем квитанцій про оплату послуг електро- та газопостачання за період з січня по березень 2015 року платником зазначених послуг в деяких квитанціях зазначена [PERSON], а деякі квитанції взагалі не оплачені (а.с.5-7). Одночасно, відносно комунальних послуг, оплачених позивачем, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст.19 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Згідно зі ст.20 зазначеного вище Закону споживач зобов"язаний, у тому числі, укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Частина 1 статті 26 ЗУ "Про електроенергетику" встановлює, що споживання електроенергії можливо лише на підставі договору з енергопостачальником. Пунктом 3 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1357 від 26 липня 1999 року, встановлено, що споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем та енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором і укладається на три роки. Згідно з пунктами 9, 19 вищевказаних Правил споживання електричної енергії без приладів обліку не допускається, крім випадків, передбачених цими Правилами. За наявності декількох наймачів (власників) квартири прилад обліку встановлюється для кожного з них. Розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показань приладів обліку. Відповідно до Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №2246 від 09 грудня 1999 року, послуги газопостачання надаються споживачеві на підставі укладеного між ним та газопостачальником (газотранспортною організацією) договору про надання послуг з газопостачання, типова форма якого затверджена НКРЕ. Пунктами 10, 11 зазначених Правил передбачено, що розрахунки населення за надані послуги з газопостачання провадяться за діючими цінами на підставі фактичних показань лічильників газу, приведених до вимог ГОСТу 2939-63. У раз відсутності лічильників газу плата за послуги газопостачання розраховується відповідно до встановлених законодавством норм споживання та цін на газ. Таким чином, судом встановлено, що розрахунок за спожиту електричну енергію здійснюється на підставі даних приладів обліку, яким обліковується виключно спожита споживачем електрична енергія. Позивачем, в порушення вимог ст.60 ЦПК України, не надано суду доказів того, що між ним та енергопостачальником був укладений договір на постачання та споживання електричної енергії, як і не надано доказів того, що між ним та газопостачальною (газотранспортною) організацією був укладений договір на надання послуг газопостачання, на підставі яких позивачем здійснювалися розрахунки за спожиту електричну енергію та природній газ. Крім того, позивачем не надано доказів того, що у спірному домоволодінні встановлений прилад обліку газу, у зв"язку з чим суд позбавлений можливості встановити - яким чином розраховувалась плата за газ, а саме - на підставі даних приладу обліку спожитого природнього газу або відповідно до встановлених законодавством норм споживання. Крім того, суд зазначає, що як вбачається з доданих позивачем до позову квитанцій, нарахування за спожиті електричну енергію та природній газ здійснювались із розрахунку на одну особу. Також судом встановлено, що згідно з відомостями домової книги на домоволодіння №20 по вулиці Огородній у смт.Безлюдівка Харківського району Харківської області, у даному домоволодінні зареєстрована лише [PERSON] - позивач по справі (а.с.33-37). Крім того, як вбачається з актів, складених депутатом Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області 06 листопада 2011 року, 06 червня 2014 року, 20 травня 2014 року відповідач [PERSON] в будинку №20 по вулиці Огородній у смт.Безлюдівка Харківського району Харківської області не мешкає тривалий час (а.с.30-32). Таким чином, оголошена та досліджена у судовому засіданні сукупність доказів призводить суд до висновку, що [PERSON] через тривале не проживання у спірному домоволодінні, не користується в ньому комунальними послугами, не є членом сім"ї власника домоволодіння, договорів на споживання комунальних послуг - електроенергії та природнього газу на своєї ім"я не укладала, а тому не повинна нести витрат по оплаті використаних позивачем та членами її родини комунальних послуг. Положеннями ст.151 Житлового кодексу України встановлений обов"язок власника по забезпеченню схоронності житлового будинку (квартири), проведення за свій рахунок поточного та капіталього ремонтів, утримання в порядку прибудинкової території. Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст.156 ЖК України, члени сім"ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім"ї власника будинку (квартири) зобов"язані дбайливо ставитися до житлового будинку (квартири). Повнолітні члени сім"ї власника зобов"язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім"ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не є власником домоволодіння №20 по вулиці Огородній у смт.Безлюдівка Харківського району Харківської області, не користується ним та не проживає в ньому, а тому обов"язків щодо проведення поточного та капітального ремонту та утримання в порядку прибудинкової території нести не повинна. Позивачем же не надано суду доказів на підтвердження того, що між нею та відповідачем укладалися будь-які угоди щодо участі у витратах на проведення ремонту спірного домоволодіння. Надані ж позивачем копії чеків на підтвердження понесених ним витрат по утриманню житлового будинку або видані на ім"я третьої особи - [PERSON] або взагалі не містять відомостей стосовно того ким саме були понесені ці витрати (а.с.8-12). За таких обставин, оскільки позивачем не надано суду належних, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження обов"язку відповідача [PERSON] відшкодувати частину витрат по утриманню житлового будинку №20 по вулиці Огородній у смт.Безлюдівка Харківського району Харківської області, то в цій частині позов також задоволенню не підлягає. Стосовно вимог позивача про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у: - фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв"язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров"я; - у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв"язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів; - у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв"язку із знищенням чи пошкодженням її майна; - у приниженні честі, гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як роз"яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 5 своєї постанови №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з наступними доповненнями та змінами), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов"язковому з"ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають - наявність такої шкоди, протиправність діянь її заподіювача, наявність причинного зв"язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Обгрунтовючи свої позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів моральної шкоди, позивач посилався на те, що така шкода була їй заподіяна в результаті чисельних звернень відповідачів до суду з позовними заявами, в яких вона зазначена в якості відповідача та розповсюдження недостовірних відомостей щодо неї. Однак, суд зазначає, що наявність звернення відповідачів до суду із позовними заявами не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а є засобом захисту їх порушених прав, який закріплений на конституційному рівні. У відповідності з вимогами ст.277 ЦК України під розповсюдженням недостовірної інформації (недостовірних відомостей) слід розуміти повідомлення про це у будь-який спосіб третіх осіб, при умові здатності сприйняття останніми змісту цієї інформації (відомостей). Позивачем суду не надано доказів щодо розповсюдження відповідачам недостовірних відомостей щодо неї, що потягло заподіяння їй моральної шкоди. За таких обставин суд доходить до висновку про недоказаність заподіяння відповідачами моральної шкоди позивачу, наявність такої шкоди, причинного зв"язку між шкодою та діями відповідачів, а також вини останніх в її заподіянні. Таким чином, оголошена та досліджена у судовому засіданні сукупність доказів призводить суд до висновку про можливість відмови у задоволенні позову у повному обсязі. На підставі вищевикладеного, ст.ст.23, 277, 320 ЦК України, ст.ст.151, 156, 160 ЖК України, ЗУ "Про житлово-комунальні послуги", ЗУ "Про електроенергетику", Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1357 від 26 липня 1999 року, Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №2246 від 09 грудня 1999 року, постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з наступними доповненнями та змінами),

Outcome: dismissed