Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.02.2013 року по 22.02.2016 року, від шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. Після розлучення відповідачка постійно чинить перешкоди у спілкуванні позивача з дитиною, відмовляється надавати дозвіл на побачення з дочкою, приймати участь в її вихованні. У зв"язку із такими перешкодами позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить зобов"язати відповідачку усунути перешкоди у спілкуванні його з дочкою; визначити такі способі його участі у спілкуванні та вихованні дитини: систематичне побачення з дочкою 3 рази на тиждень, вівторок та п"ятниця з 18 до 20 години, неділя з 14 до 19 години без присутності матері, а також систематичні побачення з дочкою в день її народження з 12 до 16 години. Відповідачка [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до позивача [PERSON] про позбавлення його батьківських прав, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають дочку. Усі обов"язки щодо утримання та виховання дитини позивачка несе сама. Останній раз батько бачив дитину у липні 2014 року, з того часу до дитини не з"являється, місце проживання батька невідомо, отримати дозвіл на виїзд з дитиною за межі України вона також не має можливості. На підставі викладеного відповідачка просить позбавити відповідача батьківських прав відносно їх дочки [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав свої позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі, а також категорично заперечив проти задоволення зустрічного позову. Пояснив, що він надає матеріальну допомогу на утримання дитини, вживає всіх заходів для того, щоб бачитися з дитиною, але відповідачка чинить у цьому перешкоди. На підставі викладеного просив основний позов задовольнити повністю і відмовити у задоволенні зустрічного позову. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, повністю підтримала зустрічний позов, просила його задовольнити. При цьому зазначила, що позивач ще під час проживання у шлюбі поводив себе агресивно, не хотів мати дочку, наполягав на тому, щоб вона позбавилася дитини, застосовував до неї фізичну силу, влітку та восени намагався викрасти дитину. Вона вважає, що спілкування батька з дитиною може завдати їй шкоду. На підставі викладеного відповідачка просила у задоволенні основного позову відмовити і задовольнити зустрічний позов. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу у відсутності представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, відповідачки, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.02.2013 року по 22.02.2016 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та рішенням суду про розірвання шлюбу. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. Батьками дитини у свідоцтві про народження вказані: матір′ю - [PERSON], батьком - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження. Після розірвання шлюбу між сторонами почали виникати конфлікти щодо спілкування дитини з батьком. У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що відповідачка постійно чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, не дає можливості спілкуватися з дочкою, не дозволяє побачення з дитиною, у зв"язку з чим він вимушений був звернутися до суду з даним позовом. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" батьки, які проживають окремо від дитини, зобов"язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Частинами 1, 2 статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов"язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. З наведених вище норм діючого законодавства можна зробити висновок, що сторони по справі зобов"язані здійснювати свої батьківські обов"язки щодо дитини, мають право на спілкування з дитиною, її виховання, але, незважаючи на вказані норми закону, відповідачка перешкоджає відповідачу здійснювати свої батьківські права та обов"язки належним чином. Даний факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні і був доведений належними доказами, зокрема, поясненнями сторін по справі, а також показами свідків. Так, свідок [PERSON], який є дідусем відповідачки, у судовому засіданні пояснив, що позивач не приділяє належної уваги дитині, під час прогулянки батько вирвав дитину у нього з рук, намагався втекти, не дає дозвіл на виїзд дитини за кордон. Іноді позивач приходить до дитини, телефонує, вимагає, щоб йому дали дитину прогулятися. Також свідок зазначив, що таку турботу позивач почав проявляти вже перед тим, як звернутися до суду. Свідок [PERSON], яка є матір"ю відповідачки, у судовому засіданні пояснила, що дитина постійно проживає разом з матір"ю. Під час спільного проживання з її дочкою позивач вживав алкогольні напої, застосовував до дочки фізичну силу, у зв"язку з чим вона зверталася за медичною допомогою. У вересні 2016 року позивач викрав дитину, коли вона гуляла на вулиці. Довгий час позивач не зустрічався з дитиною, але зараз намагається бачитися з дочкою. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що відповідачка є його знайомою. Він один раз був свідком того, як позивач приходив до квартири відповідачки, поводив себе неадекватно, стукав у двері, намагався потрапити до квартири. Відповідно до ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини. Тобто права та обов"язки матері та батька щодо дитини є рівними навіть тоді, коли вони не є подружжям. На обсяг батьківських прав та обов"язків не впливає та обставина, що один із батьків проживає окремо від дитини. Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ч. 3 ст. 9 Конвенції проголошує правило про те, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Під час розгляду судом даної справи позивачу було неодноразово рекомендовано звернутися до Служби у справах дітей для отримання Висновку щодо визначення способу його участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, також відповідний лист надсилався на адресу Служби і судом. Статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов"язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв"язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Позивач звернувся до Служби у справах дітей із заявою про надання висновку, але під час розгляду справи Висновок суду наданий не був. У своєму листі Служба у справах дітей вказала про те, що на вимогу Служби позивачем не були враховані рекомендації членів комісії, не вчинені відповідні дії та не були усунені недоліки щодо надання належного пакету документів для прийняття рішення комісією, у зв"язку з чим Комісія не змогла надати відповідний висновок. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, той факт, що позивач не вчинив дії, направлені на отримання відповідного Висновку, що є обов"язковою умовою для прийняття судом рішення, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] немає. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] про позбавлення відповідача батьківських прав, то судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1)не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров′я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2)ухиляються від виконання своїх обов′язків по вихованню дитини; 3)жорстоко поводяться з дитиною; 4)є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5)вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6)засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов"язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не створюють умов отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов"язками. В своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що відповідач не здійснює свої батьківські обов"язки відносно дочки, не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон, не виявляє бажання спілкуватися з дочкою, не цікавиться її здоров"ям, а тому є всі підстави для позбавлення його батьківських прав. Але дані твердження не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і були спростовані належними доказами. Як вже вказувалося вище, допитані судом свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що позивач [PERSON] постійно намагається побачитися з дитиною, приходить додому до відповідачки, тобто вживає заходи для того, щоб мати можливість спілкуватися з дитиною. Крім того, відповідач за зустрічним позовом сплачує грошові кошти на утримання дитини, що підтверджується відповідними квитанціями, фотокартками, на яких зображений відповідач та його донька разом. Але при цьому слід також зазначити, що у повному обсязі батько дитини не може здійснювати свої батьківські обов"язки, оскільки позивачка чинить у цьому перешкоди, що було достеменно встановлено при розгляді справи. Що стосується наданих позивачкою за зустрічним позовом довідок Центру розвитку дитини "Казкове свято" та КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дніпровського району м. Києва", відповідно до яких догляд та виховання дитини здійснює мати, то суд критично оцінює дані письмові докази, оскільки вони не дають підстав стверджувати про той факт, що батько дитиною не цікавиться. Пунктом 15 вищевказаної постанови Пленуму визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов"язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об"активного з"ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовими рішеннями, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації. Частиною 3 статті 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні позивачкою за зустрічним позовом не був доведений той факт, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов"язків відносно дочки, а також нею не було доведено інших обставин, на які позивачка посилалася при розгляді справи, зокрема, і щодо зловживання відповідачем алкогольними напоями. Той факт, що відповідач не надає згоду на виїзд дитини за кордон, не є підставою для позбавлення його батьківських прав. Що стосується висновку Служби у справах дітей щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, то слід зазначити, що даний Висновок не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав за наявності інших доказів, що свідчать про те, що відповідач цікавиться дитиною, бажає з нею спілкуватися, вживає для цього всіх можливих заходів. Крім того, засідання Комісії при розгляді питання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав було проведено за відсутності відповідача, без повного та об"єктивного дослідження всіх доказів, що призвело до надання відповідного Висновку щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При цьому належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об'єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно із ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги та зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed