Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] товариства з обмеженою відповідальністю " Мусіївське", за участю третьої особи - приватного нотаріуса Хорольського нотаріального округу Полтавської області Вовк Алли Михайлівни про визнання договору емфітевзису недійсним, мотивуючи його тим, що їй [PERSON] , на праві власності (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна [NUMBER] згідно Державного реєстру прав на нерухоме майно) належить земельна ділянка площею 2,1555 га. з кадастровим номером [NUMBER], яка розташована на території Мусіївської сільської ради Хорольського району Полтавської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. «04» січня 2016 року між позивачем та СТОВ «Мусіївське» було укладено договір оренди належної їй вказаної земельної ділянки загальною площею 2,1555 га гектара. Строк дії договору оренди землі належної позивачу укладено на 10 років та закінчується 04.01.2026 року (згідно Державного реєстру прав на нерухоме майно). Вказаний договір оренди земельної ділянки в порядку ст. 31-32 ЗУ «Про оренду землі» не припинявся та не розривався. Проте, під час дії вищевказаного договору оренди земельної ділянки, СТОВ «Мусіївське» запропонувало позивачу укласти договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) розташованої на території Мусіївської сільської ради Хорольського району Полтавської області, площею 2,1555 га, кадастровий номер [NUMBER], який «09» листопада 2016 року і було укладено. Даний договір емфітевзису зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09 листопада 2017 року приватним нотаріусом Хорольського районного нотаріального округу Полтавської області Вовк Аллою Михайлівною (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 3235751). Строк дії даного договору емфітевзису складає 49 років. Позивач зазначає, що нотаріус всупереч вимог закону не перевірила документи на наявність підстав для відмови в реєстрації прав (вже зареєстроване право на земельну ділянку за договором оренди). Позивач вказує, що в момент укладення договору емфітевзису відповідачем та третьою особою було допущено порушення вимог ч.1 ст.203 ЦК України про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою ст. 203 ЦК України є підставою недійсності такого правочину. Крім цього, позивач зазначає, що оскільки були порушені її права, вона була вимушена звернутися за правовою допомогою, право на яку гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката, несуть сторони. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» . В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з"явилися, але подали до суду заяву про розглдя справи у їх відсутність. В судове засідання представник відповідача [PERSON] товариства з обмеженою відповідальністю " Мусіївське" не з"явився, але надіслали до суду клопотання в якому вказали, що позовні вимоги позивача не визнають з підстав викладених у письмовому відзиві проти позову. В судове засідання третя особа - приватний нотаріус Хорольського нотаріального округу Полтавської області Вовк А.М. не з"явилася, але надіслала до суду заяву в якій прохала суд провести розгляд справи у її відсутність, та при вирішенні справи врахувати письмові заперечення проти позову. Суд, розглянувши матеріали справи, врахувавши позиції сторін та їх сторін, третьої особи та дослідивши письмові докази, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи із наступного. Судом встановлено, що позивачу на праві власності (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна [NUMBER] згідно Державного реєстру прав на нерухоме майно) належить земельна ділянка площею 2,1555 га. з кадастровим номером [NUMBER], яка розташована на території Мусіївської сільської ради Хорольського району Полтавської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. «04» січня 2016 року між позивачем та СТОВ «Мусіївське» було укладено договір оренди належної їй вказаної земельної ділянки загальною площею 2,1555 га гектара. Строк дії договору оренди землі належної позивачу укладено на 10 років та закінчується 04.01.2026 року. Статтями 11 та 509 ЦК визначено, що однією із підстав виникнення цивільних прав і обовязків (зобовязань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк, є договір. Визнається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК). Право користування чужою земельною ділянкою (емфітевзис) установлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (ст. 407 ЦК). Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини). У контексті недійсності правочинів актуальним є питання щодо моменту виникнення цивільних прав та обовязків на підставі правочинів. На це звертається увага в п. 8 ППВСУ № 9, в абзаці першому якого зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнано недійсним правочин, що не вчинено. Загальні норми визнання цивільно-правового договору укладеним наводяться в ч. 1 ст. 638 ЦК, відповідно до якої договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість і підстави відмови в ній установлюються законом. Вказаний договір емфітевзису укладений між [PERSON] товариством з обмеженою відповідальністю "Мусіївське" та дієздатною повнолітньою особою, [PERSON],що не заперечується в самому позові. З позовної заяви встановлено, що договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) був укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений. Законодавством не встановлено спеціальних вимог щодо форми договору емфітевзису . Однак ним передбачається обов'язкова державна реєстрація договору емфітевзису, для проведення якої потрібно подати відповідний підтверджуючий документ (в даному випадку договір).Тож договір емфітевзису має бути укладений в письмовій формі. Обов'язкового нотаріального посвідчення договір емфітевзису не вимагає , однак такий договір відповідно до ст.209 ЦК України може бути нотаріально посвідчений за домовленістю сторін. Вказаний вище договір емфітевзису спрямований на реальне настання правовії наслідків,що обумовлені ним, а саме : відповідно до Договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису ) [PERSON] передає земельну ділянку в строкове платне користування, а [PERSON] товариство з обмеженою відповідальністю "Мусіївське" приймає зазначену земельну ділянку та сплачує за користування нею обумовлену в договорі суму. Одночасно неможливо стверджувати, що при укладанні даного Договору волевиявлен [PERSON] не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, адже це і підтверджується жодним доказом і позивач в позовній заяві не заперечує цього факту та ні ставить його під сумнів. При посвідченні договорів про надання права користування чужою земельно ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) нотаріус застосовує та дотримується вимог Цивільного кодексу України (ст.ст.407-412), 3емельного кодексу України (ст.1021),Закону України "Про нотаріат" та інших нормативно-правових акгів, які регулюють порядок та умови укладення договорів емфітевзису. Відповідно до частини 1 статті 42 Закону України "Про нотаріат" нотаріальні дії вчиняються після їх оплати, а також у передбачених законом випадках після сплати до бюджету податку з доходів фізичних осіб та в день подачі всіх необхідних документів. Позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] товариством з обмеженою відповідальністю "Мусіївське" для посвідчення договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), предметом якого є земельна ділянка площею 2,1555 гектари, кадастровий номер [NUMBER], що розташована на території Мусіївської сільської ради Хорольського району Полтавської області були подані всі необхідні документи, які передбачені для такого роду правочинів та відповідають вимогам чинного законодавста України. Відповідно до статті 54 Закону України, нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін інші угоди. Перед посвідченням договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) вказаної вище земельної ділянки відповідно до вимог чинного законодавства перевірено відсутність заборони,арешту податкової застави. Таким чином,оскільки підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії - посвідченні договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сількогосподарських потреб (емфітевзису),передбачених статтею 49 Закону України "Про нотаріат" у нотаріуса не було,зазначена нотаріальна дія була вчинена. Зі змісту позовної заяви, а саме : з посилання на статтю 152 ЗК України, можна дійти висновку, що позивач вважає порушенням його права на землю в зв'язку з укладенням між ним та відповідачем договору про надання права користування чужою земельною ділянкою сільськогосподарських потреб (емфітевзису) в період дії договору оренди земельної ділянки (цей договір був укладений 04 січня 2016 року терміном на 10 років). Однак на обгрунтування цього твердження в позовній заяві позивач не надає ніяких доказів, яким саме чином і в чому полягає порушення права позивача на належну йому земельну ділянку при укладенні договору емфітевзису. З чого можна зробити висновок, що твердження про порушення права на землю є голослівним і не має під собою реального підгрунтя. Позивач зазначає, що нотаріусом як державним реєстратором прав не було перевірено документи на предмет наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав ,оскільки вже було зареєстроване право на земельну ділянку за договором оренди. Частиною першою статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Така підстава відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень як "зареєстроване право на земельну ділянку за договором оренди" не передбачена вказаною вище частиною першою статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". А відповідно до частини п'ятої статті 24 вказаного вище закону відмова в державній реєстрації прав з підстав,не передбачених частиною першою цієї статті заборонена. Таким чином,нотаріус при реєстрації права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) діяв у повній відповідності до вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". З огляду на це, відмовити в державній реєстрації прав, як на думку позивача повинен був зробити нотаріус,було б порушенням вимог вказаного вище Закону. Позивач зазначає, що "зі змісту статті 93 Земельного кодексу України, Закону України "Про оренду землі" вбачається,що передача в користування земельної ділянки в один і той же час може бути може бути здійснена лише одному користувачу за одним правочином,тобто одночасна передача однієї і тієї ж земельної ділянки в користування одному й тому ж користувачу на різних умовах та на різний термін вказаними нормативними актами не передбачена". Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 09.07.2017 року за номером 91513655 між позивачем [PERSON] та [PERSON] товариством з обмеженою відповідальністю "Мусіївське" 04 січня 2016 року був укладений договір оренди земельної ділянки площею 2,1555 гектари, кадастровий номер [NUMBER],що розташована на території Мусіївської сільської ради Хорольського району Полтавської області, який зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04 лютого 2016 року. Інформація щодо укладення іншого договору оренди вказаної вище земельної ділянки та реєстрації права оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня,з чого можна зробити висновок, що [PERSON] не укладала іншого договору оренди, окрім того який вже зареєстрований і таким чином, не порушила вимоги статті 93 Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі". Щодо договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), то дія статті 93 Земельного кодексу та Закону України "Про оренду землі" не поширюється на правові відносини, які виникають на основі такого правочину, а тому укладення позивачем договору емфітевзису з відповідачем не є порушенням вказаних нормативних актів. Договір оренди землі та договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) не є ідентичними договорами, а їх правове регулювання здійснюється на підставі різних норм законодавства. Навіть визначення понять "право оренди землі", "договір оренди землі", "право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису)", " договір про надання права користування чужою земельною ділянкою сільськогосподарських потреб (емфітевзис)", вказує на їх відмінність. Відповідно до статті 93 Земельного кодексу України право оренди землі - засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України "Про оренду землі"). Згідно зі статтею 395 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) це вид речового права на чуже майно і встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Таким чином, оренда землі та договір про надання права користування чужою земельною ділянкою сільськогосподарських потреб (емфітевзис) з точки зору законодавства є різними правочинами, то укладення позивачем та відповідачем договору оренди земельної ділянки договору про надання права користування чужою земельною ділянкою сільськогосподарських потреб (емфітевзис) не є порушенням закону і не суперечить йому. Оцінюючи в сукупності обставини, на яких грунтуються вимоги та докази, якими вони підтверджуються, позов [PERSON] щодо визнання договору емфітевзису недійсним є таким, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано достатніх, належних та допустимих доказів, як того вимагає ЦПК України, які б в сукупності свідчили про наявність правових підстав для задоволення його позову. Згідно з ч. 3ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Таким чином саме порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Водночас, позивачем повністю ігноруються вимоги ст. 81 ЦПК України, якою визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак на обґрунтування цього твердження в позовній заяві позивач не надає жодних доказів, яким саме чином і в чому полягає порушення права позивача на належну йому земельну ділянку при укладенні договору емфітевзису. Судом встановлено, що на виконання умов договору емфітевзису від 09.11.2017 року, [PERSON] отримано кошти у сумі 24 166, 59 грн., у тому числі податки (п. 3.1.1 Розділу 3 «Плата за договором» Договору про надання права користування чужою земельною ділянкою сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 09.11.2016 року. Водночас пунктом 1.3.10 Договору підтверджено наявність орендних відносин між тим ж сторонами, зокрема, право оренди - [PERSON] товариство з обмеженою відповідальністю «Мусіївське». З огляду на викладене, вказівка у позові на те, що в момент укладення договору емфітевзису лише відповідачем та третьою особоюбуло допущено порушення вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України є намаганням позивача порушити права СТОВ «Мусіївське» та не виконувати взяте на себе зобов'язання. Водночас, позивач ставив свій підпис під відповідним договором, у якому вказано на всі обставини, які остання вважає незаконними та такими, що свідчать про недійсність договору емфітевзису. Таким чином, у діях [PERSON] щодо отримання коштів від СТОВ «Мусіївське» у сумі 24 166, 59 грн., у т.ч. податки, за 49 років користування земельною ділянкою на виконання умов договору емфітевзису від 09.11.2016 року, який на даний час остання прохає визнати недійсним, є наявним факт порушення прав товариства, а тому підстави для застосування ч. 3 ст. 16 ЦК України, якою передбачено, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Частинами 2-5 статті 13 ЦК України, встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися прав з моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. Дії [PERSON], направлені на укладення договору емфітевзису, отримання нею коштів на його виконання, та в подальшому звернення до суду з позовом про визнання даного договору недійсним, свідчать про те, що остання завідомо знаючи про укладення нею договору оренди землі з СТОВ «Мусіївське», зловживаючи своїм правом власності, підписуючи договір емфітевзису, мала свідомий намір порушити права Товариства та отримати значну суму, яку і не планує повертати, а тому у суду є всі підстави відмовити у позові на підстаами ч.ч. 2-3 ст. 16 ЦК України. Також власником земельної ділянки у пункті 5.1 Договору надано гарантії Землекористувачу, зокрема, що по відношенню до земельної ділянки не укладено будь- яких договорів щодо відчуження чи щодо користування з іншими особами; земельна ділянка вільна від обтяжень. Приватний нотаріус Хорольського районного нотаріального округу при реєстрації права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) діяв у повній відповідності до вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] товариством з обмеженою відповідальністю "Мусіївське" для посвідчення договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), предметом якого є земельна ділянка площею 2,1555 гектари, кадастровий номер [NUMBER], що розташована на території Мусіївської сільської ради Хорольського району Полтавської області приватному нотаріусу Хорольського районного нотаріального округу подані всі необхідні документи, які передбачені для такого роду правочинів та відповідають вимогам чинного законодавства України. Підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень, визначених ч. 1 ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" при реєстрації права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) у нотаріуса не було. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України, враховуючи, що позивачем не доведено і належними доказами не підтверджено, що дійсно порушено його право , суд вважає, що є правові підстави для відмови у задоволення позовних вимог позивача про визнання договору емфітевзису недійсним, не підтвердджені , а тому у позові слід відмовити за його безпідставністю.

Outcome: dismissed