Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

13 липня 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 05 лютого 2014 року в розмірі 104 094 грн. 76 коп. Ухвалою суду від 19 липня 2018 року у справі відкрито провадження, та відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Заочним рішенням Світловодського міськрайонного суду від 17 вересня 2018 р. позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», заборгованість за кредитним договором б/н від 05 лютого 2014 року, а саме: заборгованість за кредитом в сумі 5029 грн. 65 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 89532 грн. 03 коп., та заборгованість за пенею та комісією в розмірі 1000 грн., а також судовий збір в сумі 1691 грн. 98 ков., а всього 97 тис. 253 (дев`яносто сім тисяч двісті п"ятдесят три) грн. 66 коп. 10 червня 2019 року від відповідачки [PERSON] до суду надійшла заява про перегляд заочного рішення Світловодського міськрайонного від 17 вересня 2018 року, разом з клопотанням про поновлення строку подання вказаної заяви. Ухвалою суду від 24 липя 2019 року поновлено відповідачці, [PERSON] , строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, та скасовано вказане заочне рішення, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Позиція позивача, Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»: Позовні вимоги позивач мотивував тим, що дійсно відповідно до укладеного 05 лютого 2014 року договору [PERSON] отримала кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві від 05 лютого 2014 року. Проте, [PERSON] з листопада 2014 року перестала повертати своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, відповідно до умов договору № б/н від 05 лютого 2014 року, внаслідок чого станом на 11 червня 2018 року має перед банком заборгованість в загальному розмірі 104094,76 грн., в тому числі: - заборгованість за кредитом - 5029,65 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом - 89532,03 грн.; - заборгованість за пенею та комісією - 4100 грн.; - штрафи, відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг - 500 грн. (фіксована частина) та 4933,08 грн. (процентна складова). При цьому, 06 травня 2015 року [PERSON] скористалася платіжною карткою для придбання товару в розмірі 1799,86 грн. У відповіді на відзив позивач зазначав, що відповідач підписанням Анкети-заяви позичальника приєднався до Умов та Правилами надання банківських послуг. Заява разом з Умовами та Тарифами є договором про надання банківських послуг. До суду було надано виписку з карткового рахунку, де чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримав кредитну картку "Універсальна", оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між банком і відповідачем було укладено договір, який ніким не оспорений, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача. А отже, недоведеність факту отримання відповідачем платіжної картки із встановленим лімітом кредитування та отримання позичальником кредитних коштів, а також про відсутність кредитних правовідносин між сторонами не може вважатись обгрунтованим, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами, а саме по собі посилання на неознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин. Користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому його твердження щодо не знання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи. Враховуючи викладене, оскільки відповідачем не доведено відсутність заборгованості та виконання умов договору належним чином, а тому вимоги позовної заяви підлягають задоволенню. В обґрунтування позовних вимог позивачем надано до суду такі докази: - анкета-заява відповідача від 05 лютого 2014 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку на отримання у Банку платіжної картки з кредитним лімітом 2000 грн.; - умови та правила надання банківських послуг; - копію паспорта відповідача; - розрахунок заборгованості відповідача перед Банком за договором б/н від 05 лютого 2014 року з якого видно, що відповідач використовував кредитні кошти та погашав заборгованість за кредитом та відсотками, останній платіж в сумі 320 грн. здійснила 20 листопада 2014 року; - банківська виписка по кредитному рахунку, який було відкрито клієнту [PERSON] ; - довідка про видачу кредитних карт та строк їх дії; Позиція відповідача, [PERSON] : Відповідачка [PERSON] заперечила проти позовних вимог зазначивши, що при оформленні 05 лютого 2014 року вказаного кредиту вона підписала підготовлену працівниками банку Анкету- заяву, яка містить інформацію про неї і взагалі відсутня інформація про розмір кредиту та умови кредитування, з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, її не ознайомлювали. З 20 листопада 2014 року вона не здійснювала погашення кредиту, а Банк навмисно не вживав заходів щодо зменшення розміру заборгованості, в тому числі і неустойки, зволікав зі зверненням до суду з позовом. Крім того, фактично отримана сума кредиту на дату останньої операції з карткою - 06.05.2015 року, складає 3946,61 грн. (що підтверджується розрахунком позивана) , а не 5029,65 гривень, як зазначено в позовній заяві. При нарахуванні процентів за користування кредитом, пені, штрафів не можливо застосувати положення "Умов" з якими [PERSON] не ознайомлювали, а тому в задоволенні позовних вимог про нарахування процентів за користування кредитом, пені та штрафів просила відмовити. В обґрунтування відзиву відповідачкою надано до суду лише довідка з місця її проживання, копію постанови державного виконавця опису та арешту майна від 22 травня 2019 року, витяг Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження. Розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши матеріали справи та зміст заяв сторін по суті справи, оцінивши у єдності та в сукупності надані позивачем докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що доводи відповідача не знайшли свого підтвердження, проте позовні вимоги в судовому засіданні доведені належними та допустимими доказами, тому позов належить задовольнити частково з таких підстав. Встановлені судом обставини справи: 05 лютого 2014 року [PERSON] уклала з Банком договір б/н про надання банківських послуг, за умовами якого ПАТ КБ «ПриватБанк» їй надало, а вона отримала кредит у розмірі 2000 грн. на платіжну картку зі сплатою 30,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На підставі вказаного договору відповідач [PERSON] з лютого 2014 року отримувала від Банку кошти в межах кредитного ліміту та погашала кредит і відсотки. Останній платіж щодо повернення боргу відповідач здійснила 20 листопада 2014 року в сумі 320 грн. Після 20 листопада 2014 року [PERSON] перестала надавати своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, відповідно до умов договору № б/н від 05 лютого 2014 року, в зв'язку з чим, станом на 11 червня 2018 року Банком нарахована заборгованість [PERSON] за кредитним договором перед Банком, а саме: заборгованість за кредитом в сумі 5029,65 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 89532,03 грн. При цьому, 06 травня 2015 року [PERSON] скористалася платіжною карткою для придбання товару в розмірі 1799,86 грн. В зв'язку з порушенням [PERSON] взятих за кредитним договором зобов'язань Банком нараховано відповідачу також: пеня та комісія, заборгованість з яких становить 4100 грн., штрафи, відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг в сумі 500 грн. (фіксована частина) та 4933,08 грн. (процентна складова). Встановлені обставини справи вказують на те, що між сторонами договору виник спір щодо виконання зобов`язання за договором від 05 лютого 2014 року про надання кредитного ліміту на платіжну картку. Оцінка суду: 1. Згідно статті 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Відповідно до ст.526, 527 та 530 ЦК України, - зобов`язання має виконуватися належним чином та в установлений строку відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, - порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов' язання (неналежне виконання). В силу ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов"язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов"язання. Згідно статті 629 ЦК України договір є обов"язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.2 статті 1050 ЦК України наслідками порушення позичальником чергової частини суми кредиту є право позикодаця достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Висновок суду: 1. 05 лютого 2014 року [PERSON] уклала з Банком договір б/н про надання банківських послуг, за умовами якого отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 2000 грн. на платіжну картку зі сплатою 30,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На підставі вказаного договору відповідач [PERSON] з лютого 2014 року отримувала від Банку кошти в межах кредитного ліміту та погашала кредит і відсотки. Останній платіж щодо повернення боргу відповідач здійснила 20 листопада 2014 року в сумі 320 грн. Після 20 листопада 2014 року [PERSON] перестала надавати своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, відповідно до умов договору № б/н від 05 лютого 2014 року, в зв'язку з чим, станом на 11 червня 2018 року Банком нарахована заборгованість [PERSON] за кредитним договором перед Банком, а саме: заборгованість за кредитом в сумі 5029,65 грн. При цьому, 06 травня 2015 року [PERSON] скористалася платіжною карткою для придбання товару в розмірі 1799,86 грн. Згідно розрахунку станом після проведення [PERSON] 06 травня 2015 року оплати товару кредитною карткою поточна заборгованість за тілом кредиту становила 3946,61 грн., прострочена заборгованість по тілу кредиту складала 1083,04 грн., що в загальній сумі заборгованості за кредитом складає 5029,65 грн. На підставі викладеного позовна вимога АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором б/н від 05 лютого 2014 року, а саме - заборгованості за кредитом в сумі 5029,65 грн. підлягає задоволенню. Оцінка суду: 2. Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Крім цього, за змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). При цьому, згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 1056-1 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви) умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною, а відповідно до частини 1 зазначеної статті, чинній на час збільшення банком процентів, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Частинами третьою та четвертої вищевказаної статті визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. В разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Крім того, відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів із дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. За змістом наведеної правової норми в будь-якому випадку зміни відсоткової ставки за кредитним договором, в тому числі й за наявності в договорі відповідних умов, банк зобов`язаний повідомити про це позичальника, а при невиконанні такого обов`язку не вправі нараховувати змінену відсоткову ставку. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.10.2018 по справі № 454/2960/15-ц. З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Висновок суду: 2. Відповідно до укладеного 05 лютого 2014 року договору [PERSON] отримала кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. На підставі вказаного договору відповідач [PERSON] з лютого 2014 року отримувала від Банку кошти в межах кредитного ліміту та погашала кредит і відсотки за користування кредитом. Останній платіж щодо повернення боргу з кредиту та по відсоткам відповідач здійснила 20 листопада 2014 року в сумі 320 грн. При цьому, 06 травня 2015 року [PERSON] скористалася платіжною карткою для придбання товару в розмірі 1799,86 грн. Проте, з матеріалів справи вбачається, що відповідач не був належним чином повідомлений про зміну процентної ставки, тому не можна вважати, що він прийняв пропозицію про це від кредитора. Як вбачається з наданого банком розрахунку, заборгованість за договором б\\н від 05 лютого 2014 р. утворилась у розмірі 104094,76 грн, в тому числі тіло кредиту 5029,65 грн, відсотки за користування кредитом 89532,03 грн. Так, станом на момент укладення договору відсоткова ставка складала 30%, з 01.09.2014 34,80%, з 01.04.2015- 43,20 грн. Судом було перевірено розмір нарахованих відсотків, яка відповідно до розрахунку надано банком у 17,8 разів перевищує тіло кредиту, та виявлено, що їх нарахуванням не відповідає умовам договору. Таким чином, судом було проведено перерахунок нарахованих процентів. З розрахунку вбачається, що банком проценти почали нараховуватись з 23 березня 2014 року. Отже, за період з 23 березня 2014 р. по 31 серпня 2014 минуло 161 днів. Розмір процентів складає (5029,65*30%/360)*161=674,81 грн. За період з 01 вересня 2014 по 31 березня 2015 минуло 211 днів. Розмір процентів складає (5029,65*34,80%/360)*211=1025,88 грн. За період з 01 квітня 2015 по 11 червня 2018 року минуло 1167 днів. Розмір процентів складає (5029,65*43,20%/360)*1167=7043,52 грн. Отже, загальна заборгованість за відсотками станом на 11 червня 2018 р. становить 8744 грн. 21 коп. Оцінка суду: 3. Вирішуючи вимоги про стягнення заборгованості за пенею та комісією, а також штрафів, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пеня за своєю правовою природою є неустойкою. Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання) як зазначено в п. 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Слід зауважити, що умови споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності (Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013). Висновок суду: 3. Встановлено, що внаслідок невиконання відповідачем свого зобов"язання за кредитним договором спричинено позивачу збитки в розмірі сум заборгованості за кредитом та нарахованими процентами 89532,03 грн., які даним рішенням вирішено стягнути. Враховуючи відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання, суд вважає за необхідне відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України зменшити суму пені та комісії до 1000 грн., оскільки на думку суду, саме такий розмір є справедливим, розумним та співмірним, виходячи з встановлених фактичних обставин. Щодо позовних вимог в частині стягнення штрафів 500 грн. (фіксована частина) та 4933 грн. 08 коп. (процентна складова), то вони не підлягають задоволенню і суд прийшов до такого висновку виходячи з наступного. Так, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до правової позиції висловленої в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15 штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Вказана правова позиція є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що в зв'язку зі стягненням з відповідача заборгованості з пені та комісії, у стягненні штрафів слід відмовити. Джерела права, оцінка суду: Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Отже, за змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд зазначає, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Суд враховує, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці. Висновок суду: Оскільки відповідачка, [PERSON] , використовувала кредитні кошти 06 травня 2015 року з допомогою платіжної картки, яку отримала 05 лютого 2014 року та на яку був встановлений кредитний ліміт, мала право користуватися з допомогою платіжної картки кредитними коштами нею у межах строку дії картки, строк дії якої відповідно до довідки банку закінчився в березні 2016 року, при цьому позивач, АТ КБ "Приватбанк", звернувся до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором у липні 2018 року, тобто до спливу строку позовної давності, заява відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню. Судові витрати у справі розподіляються у відповідності з положеннями ст.141 ЦПК України та покладаються на сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial