Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк " Приватбанк" звернувся із позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. В позові вказують , що 14 березня 2008 року ЗАТ КБ " Приватбанк" та [PERSON] уклали кредитний договір № 0803/34, згідно якого [PERSON] отримав у позивача кредит в розмірі 20000 доларів США на термін до 13 березня 2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитом та зобов"язувався повернути кредитні кошти в строки та в порядку , встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов"язань за кредитним договором між ЗАТ КБ " Приватбанк" та [PERSON] 14 березня 2008 року укладено договір поруки. В порушення взятих на себе зобов"язань [PERSON] свої зобов"язання не виконав , а тому утворилась заборгованість в розмірі 44458, 36 доларів США , яка складається з наступного: 16964,12 доларів США - заборгованість за кредитом; 31635,20 доларів США- заборгованість по відсотках за користування кредитом; 39414.,39 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов"язань за договором. Від цієї суми віднімається сума в розмірі 45682,81 доларів США згідно рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська і різниця становить 42330,90 доларів США , а також штрафи відповідно до Договору: 10,91 доларів США- штраф / фіксована частина/; 2116,54 доларів США - штраф / процентна складова/. Просить стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість по кредиту в розмірі 44458,36 доларів США, що за курсом 22.91 НБУ станом на 09 грудня 2015 року становить 1018682,62 гривень та судові витрати по справі . В судовому засіданні представник позивача зменшив позовні вимоги, просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача відсотків в порядку ст. 625 ЦК України в розмірі 2885,31 доларів США, що за курсом 28,13 відповідно до службового розпорядження НБУ від 05 листопада 2018 року становить 81163 гривень 77 коп. та судові витрати в розміврі 1762 гривень. Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнав, просить відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачів, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно кредитного договору № 0803/34 від 14 березня 2008 року, укладеного між закритим акціонерним товариством комерційний банк " Приватбанк" та [PERSON] [PERSON] отримав у позивача кредит в розмірі 20000 доларів США на термін до 13 березня 2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитом. В забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов"язань за кредитним договором між ЗАТ КБ " Приватбанк" та [PERSON] укладено договір поруки № 0803/34/ДП від 14 березня 2008 року. В позові позивач зазначає, що станом на 09 грудня 2015 року позичальник має заборгованість за кредитним договором в розмірі 44 458,36 доларів США, яка складаєтьсяз з наступного: 16964,12 доларів США- заборгованість за кредитом ; 31635, 20 доларів США- заборгованість по процентам за користування кредитом; 39 414,39 доларів США- пеня за несвоєчасність виконання зобов»язань за договором . На обґрунтування зазначеної в позові суми до стягнення позивач зазначає, що від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 45 682, 81 дол. США,яка була задоволена Індустоальним районним судом м. Дніпропетровськ від 22 травня 2013 року та різниця становить 42 330, 90 дол. США , а також 10,91 дол. США штраф (фіксована частина) та 2 116, 54 дол. США - штраф (процентна складова) і заборгованість становить 44458, 36 дол. США, яку просить стягнути солідарно з відповідачів. Позивачем до суду було подано заяву про зменшення позовних вимог, за змістом якої позивач фактично відмовився від заявлених позовних вимог ( що за правовими приписами ч. 1 cm. 206 ЦПК України дозволяється на будь-якій стадії цивільного процесу ), після проведення підготовчого судового засідання заявляє нову позовну вимогу і просить стягнути з [PERSON], відсотки в порядку cm. 625 Цивільного кодексу Украни в сумі 2885,31 доларів США. Однак, оскільки така позовна вимога відсутня в позовній заяві і позивач не скористався своїм правом до завершення підготовчого судового засідання заявити нову позовну вимогу, то відсутні правові підстави для розгляду такої позовної вимоги. Крім того, наявність рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 22 травня 2013 року виключає стягнення будь-яких інших платежів після закінчення зазначеного в п. 1.3 кредитного договору № 0803/34 строку його дії (13 березня 2013 року ), оскільки позивач вже скористався своїм правом кредитора і стягнув нараховану суму заборгованості по всіх видах передбачених договором платежів. Позовна заява не містить чіткого розрахунку заявленої до стягнення суми заборгованості за видами платежів та періодами виникнення такої заборгованості і з врахуванням строку позовної давності для кожного виду платежів як зобов»язань позичальника. Згідно ч. 1 cm. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. В силу правових приписів частини четвертої cm. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд зобов»язаний враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, тому обґрунтування безпідставності заявлених до відповідачів позовних вимог базується на правозастосовній практиці Верховного Суду. Свою позицію щодо можливості стягнення відсотків, нарахованих за умовами кредитного договору після реалізації кредитором свого права на дострокове повернення кредиту по день фактичного повернення всієї суми кредиту, стягнутого на підставі судового рішення Верховний Суд висловив в Ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року ( Справа № 310/11534/13-ц, Провадження № 14-154цс18), Як зазначено в даній Ухвалі , на думку Верховного Суду, таке тлумачення та застосування положень статті 1048 ЦK України ( за змістом Правового висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15 зводиться до того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов 'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій та процентів, передбачених умовами договору. Отже, кредитор має право нараховувати проценти за користування кредитом та пеню після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання) при вирішенні спорів про стягнення відсотків, нарахованих за умовами кредитного договору після реалізації кредитором свого права на дострокове повернення кредиту по день фактичного повернення всієї суми кредиту, стягнутого на підставі судового рішення, суперечить таким принципам, як справедливість, добросовісність та розумність, порушує справедливий баланс інтересів сторін договору, створює ситуацію правової невизначеності, оскільки за час виконання рішення продовжують нараховуватись відсотки, розмір яких неможливо прогнозувати та розрахувати, і виконання рішення не звільняє стягувача від обов'язку зі сплати ще відсотків, які кредитор нарахує за період виконання судового рішення. Крім того, продовження нарахування кредитором відсотків, передбачених умовами кредитного договору, та інших штрафних санкцій, що можуть бути обумовлені кредитним договором, та, крім цього, нарахування пені, 3 % річних, інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України за прострочення виконання зобов'язання за кредитним договором та цієї ж частини другої статті 625 ЦК України за несвоєчасне виконання судового рішення про стягнення заборгованості є невиправданим та надмірним тягарем для боржника. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року ( справа № 310/11534/13-ц, Провадження № 14-154цс18) зазначено, що положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Аналогічний правовий висновок містить Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року(Справа № 444/9519/12,Провадження № 14-10 цс 18). Зокрема в даній постанові зазначено, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, (терміну дії кредитного договору) Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦK України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. Таким чином нарахування відсотків після закінчення терміну дії договору та стягнення вищезазначеним рішенням Індустріального суду м.Дніпропетровськ заборгованості за кредитом є незаконним. Безпідставною є також вимога про стягнення нарахованої після закінчення строку дії договору з порушенням строку спеціальної позовної давності пені та штрафних санкцій. За змістом п. 2.2.3. Кредитного договору [PERSON] зобов»язувався здійснювати погашення кредиту періодичними платежами відповідно Графіку погашення платежів зазначеного в Додатку 1 Кредитного договору, в зв»язку з чим банк зобов»язаний був надати детальний розрахунок заборгованості по пені та штрафних санкціях по кожному несплаченому періодичному платежу в рамках строку позовної лавності. Згідно з п. 6.1 Кредитного договору , кредитор наділений правом стягнути з позичальника за порушення зобов»язань пеню в розмірі 0.2 відсотки від суми простроченої заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від суми несплаченого кредиту за кожен день прострочки. Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття З Закону України " Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»). Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний з розміром облікової ставки Національного банку України, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України - гривні. Окремо слід зауважити, що в п. 6.1 Кредитного договору чітко зазначено, що плата пені здійснюється в гривнях, а оскільки кредит видано в іноземній валюті, то пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУна дату нарахування. Вимогу про повне погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування, кредитор був зобов'язаний пред'явити протягом трьох років , про стягнення пені протягом одного року ) , а до поручителя - протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України) від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Строк, в межах якого кредитор може звернутися з вимогою про стягнення заборгованості, встановлюється загальними положеннями про позовну давність (глава 19 ЦК України). Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України., тобто позивач достовірно знав про те, що за умовами кредитного договору він має право пред»явити позов з дати невиконання позичальником будь-якого зобов»язання , передбаченого кредитним договором. При цьому відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ст.266 ЦК України , зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються cm.267 ЦК України . Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо впродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то, за загальним правилом, ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи. Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 20.09.2011 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", що у відповідності до cm. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" має бути застосовано при розгляді справ як джерело права, позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення; боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю; будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду. Згідно правової позиції, яка висловлена в постанові судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 06.11.2013 року, Верховним Судом України висловлено правову позицію про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань перед кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежа. На винятку із загального правила наголошує Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі від 16.01.2013 року, а саме - позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Позовна заява не містить відомостей, які б дозволили перевірити вірність нарахування відсотків позивачем, строки виникнення заборгованості за кожним платежем для застосування строків позовної давності. Початок перебігу строку позовної давності відповідно до cm. 261 ЦК України співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Для визначення позовної давності, що підлягає застосуванню до вимог, пов'язаних зі стягненням заборгованості за кредитними договорами, важливо враховувати наступне: сума боргу і проценти на нього становлять єдиний борг, а проценти не є заходом цивільно-правової відповідальності у разі встановлення в договорі повернути борг частинами позовна давність обчислюється по кожній частині боргу окремо, починаючи з дня, наступного за днем кінцевого строку повернення відповідної частини боргу. Оскільки кредитним договором встановлено пеню за несвоєчасне повернення чергової виплати, то стягненню підлягатиме пеня, що нарахована не більш як за рік до подання позову, виходячи з суми простроченої виплати, але в жодному разі не стягується пеня за основним зобов'язанням, що знаходиться поза межами позовної давності. Якщо договором спеціально передбачено обрахунок пені, виходячи з розміру загальної заборгованості за договором (з сукупності прострочених виплат), пеня стягуватиметься за останній рік перед поданням позову, виходячи з загальної суми простроченого боргу (до якого, однак, не включаються чергові виплати, що знаходяться поза межами позовної давності на них). Відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦK України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦK України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов'язання. Не підлягає задоволенню також вимога про солідарне стягнення з поручителя боргу за кредитним договором в зв»язку з припиненням договору поруки № 0803/34/ДП від 14 березня 2008 року Правове обгрунтуування, яке міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року (Справа № 408/8040/12, Провадження № 14-145цс18) повністю спростовує правомірність заявленої до поручителя позовної вимоги про солідарне стягнення заборгованості. Як зазначено в даній Постанові за змістом частини четвертої статті 559 ЦK України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта банк» до поручителя про стягнення заборгованості за Кредитним договором, апеляційний суд виходив з того, що банк не надав розрахунку заборгованості за Кредитним договором у межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням. При цьому апеляційний суд дійшов висновку, що у разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦK України порука припиняється в частині щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6- 3087цс16 . Велика Палата Верховного Суду погоджується з таким висновком і не вбачає підстав для відступлення від нього. З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦK України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦK України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. За змістом ч. З cm. З ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Як задекларовано в п. 2 ч. З cm. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать зазначені в п. 2 ч. З cm. 133 ЦПК України витрати пов"язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз. В процесі розгляду справи судом 16 червня 2016 року було призначено судово-економічну експертизу, проведення якої доручено судовому експерту Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, тобто залучено експерта в розумінні приписів п. 2ч. З cm. 133 ЦПК України Відповідач [PERSON] сплатив за проведення експертизи кошти в сумі 7944 (сім тисяч дев»ятсот сорок чотири ) гривень , а також 79,44 грн. на оплату послуг банку. Як задекларовано частиною другою cm. 141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. До матеріалів справи долучено копію квитанції № 34 про сплату на рахунок Київського науково-дослідного інституту судових експертиз 7 944 (сім тисяч девяятсот сорок чотири ) гривень за проведення експертизи , а також копію квитанції № 34/КЗ про сплату 79,44 гривень послуг банку, які підлягають стягненню з позивача при відмові у позові. В силу вимог п.2 ч.5 cm. 265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається поділ судових витрат, а тому з позивача на користь відповідача [PERSON] підлягають стягненню витрати на проведення експертизи в розмірі 8023 гривень 44 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved