Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

27 травня 2016 року [PERSON] звернувся в суд з вказаним позовом до [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що відповідач не виконав перед ним свої зобов»язання за договором позики від 01 вересня 2014 року щодо повернення 600, 00 доларів США та 9 730,00 грн. Оскільки, до 31 грудня 2014 року відповідач борг не повернув, то позивач просив стягнути з останнього на свою користь 24 802, 24 грн. боргу ( 15072, 24 грн. - еквівалент 600 доларів США + 9730,00 грн.), з урахуванням індексу інфляції на суму - 53 618,00 грн. ; 3% річних в сумі - 408,00 грн. та пеню на суму - 6541, 24 грн. за період з 01.01.2015 року по 25.05.2016 року, загальна сума становить - 85 369, 48 грн. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримала, просила задовольнити повністю, та не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з»явився, повідомлявся, заперечень на позов чи заяв на відкладення не подавав. Зі згоди сторони позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, із наступних підстав. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір ( ч. 3 ст. 60 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 01 вересня 2014 року ( дата написання розписки ) відповідач взяв у борг у позивача- 600,00 доларів США та 9730,00 грн. на строк до 31.12.2014 року ( а.с. 7, 53). Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Позивач, пред'явивши позов, посилався на те, що йому позика не повернута, тобто наявність самого боргового документа у позикодавця свідчить про те, що позика не повернута. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов"язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов"язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов"язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов"язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця-гривня. У зв"язку з цим, при задоволенні позову про стягнення грошових сум, суди повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України- гривні. У разі пред"явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення ( Постанова Пленуму ВС України №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі"). Таким чином, відповідач не виконав взятих на себе зобов"язань по договору позики від 01.09.2014 року , кошти не повернув, а тому з останнього підлягає до стягнення на користь позивача сума боргу- 24 790,00 грн. ( 600,00 доларів США станом на 27.05.2016 року еквівалент 15060,00 грн. + 9730,00 грн . ) . Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач просить стягнути також 3% річних із суми боргу 9730,00 грн. , період розрахунку з 01.01.2015 року по 25.05.2016 року - 408,00 грн. При цьому, суд приходить до наступного, в сумарному виразі 3% річних за прострочення зобов'язання за договором позики від 01.09.2014 року на суму 9730,00 грн. : 9730,00 грн. (борг) х 3:100:365 днів х 510 днів прострочки ( з 01.01.2014 по 25.05.2016) = 407,86 грн., а тому саме зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, суд не може погодитись з розрахунком позивача щодо інфляційних витрат, які підлягають до стягнення з відповідача на суму 53 618,00 грн. Так, згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) [див. постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011 N 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.97 N 62-97р]. Враховуючи, що право вимоги повернення бору в позивача виникло з 01.01.2015 року , при розрахунку інфляційних втрат підлягає врахуванню визначений у встановленому порядку індекс інфляції за період з січня 2015 року до травня місяця 2016 року: 103,1 х 105,3 х 110,8 х 114 х 102,2 х 100,4 х 99,0 х 99,2 х 102,3 х 98,7 х 102,0 х 100,7 х 100,9 х 99,6 х 101,0 х 103,5 = 150,56 %. Відповідно сума боргу відповідача з урахуванням індексу інфляції на час пред»явлення позову становила: 9 730 х 150,56 % = 14 649 грн. 49 коп., 100% Інфляційні втрати позивача становили: 14 649,49- 9730 = 4 919 грн. 49 коп Таким чином, з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача - 4919,49 грн. інфляційних втрат . Щодо стягнення пені мають застосовуватися норми ст. 549 ЦК України, а не ст. 625 цього кодексу, на яку посилався позивач. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Проте, відповідно ч.2 ст.551 ЦК України розмір неустойки встановлюється договором або актом цивільного законодавства, якщо предметом неустойки є грошова сума. Як вбачається з боргової розписки, сторони не передбачили можливість стягнення неустойки за несвоєчасне повернення боргу. Отже, стягнення неустойки у вигляді пені не було встановлено договором позики. Також не встановлно стягнення неустойки у вигляді пені нормами цивільного законодавства, які регулюють правовідносини позики. Стаття 1050 ЦК України передбачає сплату неустойки виключно у випадку несвоєчасного повернення речі, визначеної родовими ознаками, оскільки за договором позики можуть бути передані не тільки грошові кошти, але і речі, що передбачено ст.1046 ЦК України. Отже, оскільки грошові кошти не відносяться до речей, визначених родовими ознаками, законом не передбачено стягнення пені у разі несвоєчасного повернення позичених грошей. Тому, у задоволенні пені на визначену позивачем суму 6 541 ,24 грн . слід відмовити повністю. Разом з цим, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, розмір визначених судом судових витрат, що підлягають відшкодуванню з відповідача на користь позивача складає- 301,18 грн. На підставі ст.ст. 526, 549, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: partial