Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

Служба у справах дітей Рахівської РДА звернулася в суд з позовом про відібрання дітей у [PERSON] без позбавлення батьківських прав. Позов мотивовано тим, що відповідач являється батьком [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 23 грудня 2015 року померла дружина відповідача - [PERSON], яка являлася матір'ю зазначених дітей. Сім'я відповідача перебуває під наглядом служби у справах дітей з липня 2015 року, як така, що опинилась в складних життєвих обставинах. Службою неодноразово проводились профілактичні бесіди з покійною матір'ю та батьком щодо утримання та виховання дітей, їм надавався шанс на зміну свого способу життя. Однак, внаслідок систематичних зловживань алкогольними напоями, мати дітей померла, а батько, після її смерті, не виконує належним чином батьківські обов'язки, зловживає спиртними напоями, не дбає про добробут дітей, не веде належного догляду, чим спричиняє загрожу життю та здоров'ю дітей. Батько веде аморальний спосіб життя, не забезпечує дітей повноцінним харчуванням та одягом, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП. На даний час працівниками служби діти були вилучені та троє з них поміщені до обласного притулку для дітей Закарпатської служби у справах дітей ОДА, а старший, [PERSON], тимчасово поміщений в сім'ю бабусі. На засіданні комісії з питань захисту прав дітей Рахівської РДА 29.03.2016 року було прийнято рішення про доцільність відібрати малолітніх дітей [PERSON] без позбавлення його батьківських прав терміном до 1 року. У зв'язку із наведеним просять відібрати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] від їхнього батька без позбавлення останнього батьківських прав та покласти на відповідача судові витрати. В судовому засіданні представник служби у справах дітей Рахівської РДА - Кокіш О.П. наполягала на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причина його неявки суду не відома. Прокурор Сич Х.В. вважає за доцільне позов задовольнити. Заслухавши думку прокурора та представника позивача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до положень частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України (ч.1 ст. 4 ЦПК України). В Україні законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Декларації ООН прав дитини (1959р.), Конвенції ООН про права дитини (1989р.), міжнародних договорах, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, Сімейному кодексі України, а також інших нормативно-правових актах, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Як зазначено в Декларації ООН прав дитини (1959р.), "дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості". Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. ст. 150, 164 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п.п.2-5 ч.1 ст.164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і і морального виховання. Свідоцтвами про народження [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], стверджено, що відповідач [PERSON], а також [PERSON] являються батьками зазначених дітей. Мати дітей, [PERSON], згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 23.12.2015 року, померла [INFO] року, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Рахівського РУЮ зроблено відповідний актовий запис №177 від 23.12.2015 року. З актів обстеження умов проживання, з якими [PERSON] був ознайомлений 25.08.2015 року, 04.12.2015 року, 18.01.2016 року, 04.02.2016 року та 23.02.2016 року слідує, що при обстеженні будинку відповідача було виявлено незадовільні умови проживання: в будинку антисанітарія, холодно, відсутні умови для розвитку та виховання дітей, відсутні речі для повсякденного вжитку дітей. [PERSON] зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, негативно характеризується з боку сусідів. З повідомлення начальника Рахівського РВП Тячівського ПВ ГУНП в Закарпатській області - М.І.Палкуш слідує, що [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.184 ч.1 КУпАП за неналежне виконання батьківських обов'язків. Згідно висновку про доцільність відібрання дітей без позбавлення батьківських прав від 29.03.2016 року, працівниками служби у справах дітей Рахівської РДА спільно з інспектором ВП ГВП ГУНП В Закарпатській області - Гутелюк О.І., у зв'язку із виникнення загрози життю дітей, було проведено обстеження за адресою [ADDRESS], на момент якого батько дітей [PERSON] перебував у нетверезому стані, не реагував на події, які відбувалися в житловому будинку. Малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON] було вилучено до дитячого відділення Рахівської РЛ для проходження медичного лікування та вирішення подальшої долі дітей. Зазначена сім'я перебуває у полі зору служби з липня 2015 року та перебуває на обліку, як така, що опинилася в складних життєвих обставинах. Службою неодноразово проводилися профілактично-роз'яснювальні роботи з покійною матір'ю та батьком дітей щодо утримання та виховання дітей та їм надавався шанс щодо зміни свого способу життя. Однак, внаслідок систематичних зловживань алкогольними напоями мати дітей померла, а батько не виконує належним чином свої батьківські обов'язки, зловживає спиртними напоями, не дбає про добробут дітей, веде аморальний спосіб життя, не забезпечує їх повноцінним харчуванням та одягом, а також медичним доглядом, що негативно впливає на їх фізичний та духовний розвиток та створює загрозу їхньому життю та здоров'ю. З боку сусідів відповідач характеризується з негативної сторони. На даний час, в зв'язку із ситуацією, що склалася, працівниками служби у [PERSON] були вилучені діти, троє з яких поміщені до обласного притулку для дітей Закарпатської служби у справах дітей ОДА, а старший, [PERSON], тимчасово влаштований в сім'ю бабусі, оскільки він там постійно проживав. Враховуючи наведене орган опіки та піклування Рахівської РДА вважає за доцільне відібрати без позбавлення батьківських прав зазначених вище малолітніх дітей від громадянина [PERSON]. В преамбулі Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, зазначено, що Держави-учасниці цієї Конвенції впевнені в тому, що сім'ї як основному осередку суспільства і природному середовищу для зростання і благополуччя всіх її членів і особливо дітей мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вона могла повністю покласти на себе зобов'язання в рамках суспільства, визнаючи, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. При цьому в ст. 3 Конвенції про права дитини проголошено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров'я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду. А згідно ч.2 ст. 18 Конвенції з метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, Держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов'язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ. В ч.3 ст. 27 Конвенції передбачено, що Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Згідно зі статтею 9 цієї Конвенції держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли за рішенням суду буде встановлено, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Рішенням Європейського суду з прав людини «Савіни проти України», зокрема зазначено, якщо рішення про відібрання дітей мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Також може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Зокрема, потрібно з'ясувати чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного чи психічного здоров'я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід також не можна виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних заходів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. У будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів (див. згадані вище рішення у справах К. і Т., п. 166; Кутцнера, п. 67, та Мозера, п. 70) і має оцінюватися в контексті позитивного обов'язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер. В ч.3 ст.4 СК України визначено, що кожна особа має право на проживання в сім"ї. Відповідно до ч.1-3 ст.5 СК України держава охороняє сім"ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім"ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Відповідно до ч.3 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї, сприяє розвитку мережі дитячих закладів. Крім цього, зазначена стаття зобов'язує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина. Такий же обов'язок щодо виховання та розвитку дитини на батьків покладає і стаття 59 Закону України "Про освіту". Відібрання дитини від батьків є заходом відповідальності останніх за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і, стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Отже, судом встановлено що [PERSON] всупереч своїм обов'язкам протягом тривалого часу не забезпечує дітей необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на їх фізичний розвиток, не виявляє інтерес до їх внутрішнього світу, а також не створює належних умов проживання для дітей, що виявилося у тому, що діти разом з ним проживають у житловому будинку, який не обігрівається, діти не мають повноцінного харчування, з чого можна зробити висновок, що дані фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, у разі залишення дітей у батька, є небезпечним для життя, здоров'я і морального їх виховання, що суперечить інтересам та правам дітей передбачених Конституцією України, Конвенцією ООН з прав дитини та Закону України «Про охорону дитинства». Крім того, відповідач по місцю проживання характеризуються негативно, ніде не працює, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, притягався до адміністративної відповідальності за неналежне виховання дітей, на попередження працівників служби у справах дітей не реагує, продовжує вести негативний спосіб життя. Така поведінка відповідача, призводить до висновку, що він неспроможний забезпечувати дітей належним харчуванням, одягом, підтримувати належні санітарні умови, належним чином дбати про здоров'я дітей, а також забезпечувати їхню соціальну адаптацію та справляти на них відповідний виховний вплив, а тому позов підлягає задоволенню.. У відповідності до ст.88 ЦПК України, слід стягнути з відповідача судовий збір в сумі 551 гривню 20 копійок.

Outcome: approved