Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

[PERSON] звернувся із позовом до Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації про зобов"язання вчинити певні дії,- Позивач вказував, що відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Частиною 1 статті 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» - передбачено щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, яку здійснюють органи праці та соціального захисту населення. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від26.11.2018 року відкрито провадження у справі, розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного провадження. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач вкзував, що 18 вересня 2009 року Окружний адміністративний суд м. Києва за позовом [PERSON] було постановлена Додаткова постанова по адміністративній справі №12/400 про зобов'язання Управління праці та соціального захисту населення у Святошинському районі міста Києва та Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат (Головного управління соціального захисту населення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) здійснити [PERSON] перерахунок та виплату недоплаченої щорічної разової грошової допомоги до 5-го травня за 2009 рік згідно із Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» як інваліду війни 3 групи в розмірі 3106 (три тисячі сто шість) грн. 00 коп. 19.05.2011 року Ухвалою Апеляційного суду м. Києва по справі № 22-18591/2011 Додаткову постанову Окружного адміністративного суду м. Києві від 18.09.2009 року у справі за адміністративним позовом [PERSON] - залишено без змін. Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців). 21.09.2011 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №28821242, якою боржникам надано строк на самостійне виконання рішення суду. Згідно повідомлення Управління праці та соціального захисту населення Святошинського району м. Києва від 04.04.2014 року №238/35-01/16 встановлено, що боржником в порядку добровільного виконання рішення суду підготовлено та відправлено до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат розпорядження на виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня для проведення виплат згідно рішення суду. Відповідно до пункту 2.8 Положення про управління праці і соціального захисту Святошинської в м. Києві держадміністрації, затвердженого Розпорядженням Голови № 80 від 19.01.2017 року основними завданням Відповідача 1 є виконання функцій головного розпорядника коштами місцевого бюджету на здійснення заходів з виконання державних програм з соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету. Позивач вказував, що за час здійснення виконавчого провадження Відповідачі жодного разу не зверталися, як до Святошинської в м. Києві держадміністрації так і до Київської міської ради чи до іншої вищестоящої установи на виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня для проведення виплат згідно рішення суду. Та не вживали жодних інших вагомих заходів для виконання рішення суду, хоч мали для цього достатню часу та можливостей. Внаслідок чого, станом на 2018 рік, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 вересня 2009 року №12/400 Відповідачами не було виконане. Зважуючи на це 11.09.2012 року державним виконавцем була винесена Постанова про накладення штрафу за невиконання рішення суду на Відповідача 2 в розмірі 680 грн. Позивач вказував, що 04.04.2018 року державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гречух О.Я. звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з Поданням про зміну способу та порядку виконання рішення суду у справі №12/400. Обгрунтовуючи Подання державний виконавець вказав, що рішення суду має зобов'язальний характер але на протязі декількох років не було виконано, оскільки існують обставини, що утруднюють виконання судового рішення Відповідачем. Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва по праві №12/400 було задоволено Подання державного виконавця про зміну способу виконання постанови від 01.09.2009 року по справі №12/400 та встановлений інший спосіб виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва. Відповідно до частини 5 ст. 21 КАСУ вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб'єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства. Позивач вказував, що беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило грунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. На день постановления рішення суду (18.09.2010 рік) Відповідачі були зобов'язані провести перерахунок та виплатити щорічну разову грошову допомогу позивачу до 5 травня, згідно статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту», виходячи з розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної статтею 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за 2010 рік з урахуванням виплат проведених V відповідний рік. року Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат листом за № 09/1094-011 повідомив Позивача, що для виконання постанови Дарницького районного суду м. Києва від 17.11.2011 Центром проведено перерахунок щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2011 рік в розмірі 4838.00 грн. Статті 263 та 264 ЦК передбачає переривання перебігу позовної давності. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Загальна позовна давність в межах якого Позивач може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу порушена не була, оскільки Відповідачі з метою уникнення накладення передбаченої законом відповідальності постійно визнавали свій борг перед Позивачем та здійснили ряд дій на виконання на підтвердження свого обов'язку, шляхом направлення листів державному виконавцю в яких зазначав про добровільне виконання рішення суду, а саме:29.09.2011 року Відповідач 1 підготував Додатковий список розпорядження від про включення Позивача до списку виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня та листом за № 8378/37-01/16 звернувся до Начальника підрозділу примусового виконання рішень відділу ДВС Головного управління юстиції у м. Києві в якому проінформував про добровільне виконання постанови суду;16.12.2013 Відповідачем 2 направлено лист до Департаменту судових рішень Міністерства соціальної політики України щодо проведення фінансування для виплати за даним рішення суду;04.04.2014 року Відповідач 1 підготував Додатковий список розпорядження від про включення Позивача до списку виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня та листом за № 2380/04-03-28 звернувся до Начальника підрозділу примусового виконання рішень відділу ДВС Головного управління юстиції у м. Києві в якому проінформував про добровільне виконання постанови суду;13.06.2014 року Відповідачем 2 звернувся до Начальника підрозділу примусового виконання рішень відділу ДВС Головного управління юстиції у м. Києві в якому проінформував про добровільне виконання постанови суду за умови виділення коштів Центру для забезпечення виконання рішень судів за програмою соціального захисту;15.11.2018 року Відповідач 2 листом за № 09/1094-011 повідомив Позивача про визнання розміру заборгованості та проведення перерахунок щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2011 рік в розмірі 4838,00 грн., для виконання постанови Дарницького районного суду м. Києва від 17.11.2011 року (копії додаються). З посиланням на вимоги ст.ст. 625 ЦК України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій України» позивач просить суд позов задовольнити та стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, ЄДРПОУ 37498541, що знаходиться за адресою: 03148, м. Київ вул. Гната Юри, 14-Б, на користь [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], зареєстрованого за адресою: [ADDRESS], кошти в розмірі 9 634 грн. 42 коп., які складуються з: індекс інфляції за порушення грошового зобов'язання в період з 23.12.2010 по 18.08.2018 року в розмірі 8567,88 грн.; три проценти річних від простроченої суми в період з 23.12.2010 по 18.08.2018 року в розмірі 1 066,54 грн. Відповідач подав відзив на позовну заяву від 28.12.2018 року просив у задоволенні позову відмовити з посиланням на те, що ст. 625 ЦК України регулює зобов"язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов"язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Відповідач вважає, що частина 5 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встанвлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов"язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосуваня положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторнанами деліктних, а не договірних зобов"язань. Крім того з рішення суду зобов"язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають із актів цивільного законодавства, просять у задоволенні позову відмовити. Суд дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини, дійшов висновку що твердження позивача заслуговують на увагу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 4 ЦПК визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У зв'язку з цими конституційними гарантіями Позивач вирішив звернулись до суду за захистом своїх порушених прав. Статті 76 ЦПК визначають, що доказами в цивільному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про судоустрій України», ст. 18 ЦПК України та частини п'ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Обов'язковість рішень суду гарантується Конституцією і законами України, та є однією з головних засад судочинства, визначених положеннями ст. 129 Конституції України. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Отже, виконання судових рішень є елементом справедливого судового розгляду та складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців). 21.09.2011 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №28821242, якою боржникам надано строк на самостійне виконання рішення суду. Відповідно до пункту 3.2. «Типового Положення про центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат»затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 25.04.2006 N 147 головними завданнями Відповідача 2 зокрема є підготовка документів на виплату всіх видів соціальної допомоги, житлових субсидій у готівковій формі на придбання твердого і рідкого пічного палива та скрапленого газу, компенсаційних виплат інвалідам, виплат громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших грошових виплат (далі - соціальна допомога, інші грошовівиплати). Стаття 22 Бюджетного кодексу України передбачає, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Головними розпорядниками бюджетних коштів зокрема можуть бути й структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників за бюджетними призначеннями, визначеними рішеннями про місцеві бюджети. Які зокрема розробляють проекти порядків використання коштів державного бюджету за бюджетними програмами, передбаченими частиною сьомою статті 20 цього Кодексу та здійснюють внутрішній контроль за повнотою надходжень, взяттям бюджетних зобов'язань розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів і витрачанням ними бюджетних коштів. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень, який передбачає, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень. Стаття 1166 ЦК України також передбачає підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду. Та визначає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частини 10 та 11 статті 265 ЦПК передбачають, що суд, приймаючи рішення простягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні пронарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуваннямприписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сумавідсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії(рішення) якого можуть бути оскаржені.Зобов'язання із заподіяння шкоди (інколи їх називають зобов'язаннями із правопорушення або деліктними зобов'язаннями) - найпоширеніший вид недоговірних зобов'язань.Зобов'язання із заподіяння шкоди - це зобов'язання, які виникають внаслідок порушення майнових чи особистих немай-нових прав абсолютного характеру і мета яких - забезпечити поновлення прав потерпілого за рахунок заподіювача шкоди або особи, відповідальної за шкоду. Цивільне законодавство, охороняючи права та інтереси як фізичних, так і юридичних осіб, передбачає відшкодування шкоди, яка заподіяна як внаслідок невиконання договірних зобов'язань, так і у випадках, коли між сторонами договірні відносини відсутні взагалі.Залежно від підстав виникнення зобов'язань із заподіяння шкоди розрізняють: договірну та недоговірну (деліктну) відповідальність.І договірна, і недоговірна відповідальність мають спільні риси: мета - поновити порушені права;- мають майновий характер;- реалізуються примусово силами юрисдикційних органів;- виконують попереджувальну, виховну функцію. Водночас між договірною і недоговірною (деліктною) відповідальністю існують і певні відмінності:1) договірна настає, коли сторони перебувають у відносних правовідносинах, недоговірна - в абсолютних;2) договірна покладається на порушника договору або на особу, яка за договором відповідає за порушника (поручитель, гарант), недоговірна - на порушника або на особу, яка за законом відповідає за порушника (батьки, опікуни, лікувальна установа), або взагалі на третю особу, в інтересах якої вчиняються дії (заподіяння шкоди в стані крайньої необхідності);3) договірна - це додатковий обов'язок, який приєднується до невиконаного обов'язку (поставити продукцію і сплатити штраф), а недоговірна - це новий обов'язок замість невиконаного (заподіяв шкоду - відшкодуй);4) договірна передбачена як законом, так і договором, недоговірна - виключно законом;5) договірна виступає у вигляді відшкодування збитків, стягнення пені, штрафу, неустойки, а недоговірна - виключно у вигляді відшкодування збитків. Крім Цивільного кодексу України, правовідносини щодо відшкодування шкоди регулюються й іншими нормативними актами. Серед них закони України: від 28 лютого 1991 р. "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (в редакції Закону від 19 грудня 1991 p.); від 17 квітня 1991 р. "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні"; від 14 жовтня 1992 р. "Про охорону праці" (в редакції Закону від 21 листопада 2002 p.); від 1 грудня 1994 р. "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду"; від 23 вересня 1999 р. "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"; від 18 січня 2001 р. "Про об'єкти підвищеної небезпеки"; від 18 січня 2001 р. "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням"; від 31 грудня 2001 р. "Про цивільну відповідальність за ядерну шкоду та її фінансове забезпечення"; від 1 липня 2004 р. "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та ін. Серед підзаконних нормативних актів :Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затверджене наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 р. № 6/5/3/41; Перелік професійних захворювань, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2000 р. № 1662; постанову Кабінету Міністрів України від 23 червня 2003 р. № 953 "Про обов'язкове страхування відповідальності за ядерну шкоду"; Порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 р. № 1112 тощо. Роз'яснення законодавства щодо недоговірної відповідальності дано в постановах Пленуму Верховного Суду України: від 27 березня 1992 р. № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"; від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"; від 2 липня 2004 р. № 13 "Про практику застосування судами України законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів" та в роз'ясненнях Вищого арбітражного (господарського) суду: від 1 квітня 1994 р. № 02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди"; від 29 лютого 1996 р. № 02- 5/95 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням моральної шкоди". Як договірна, так і недоговірна відповідальність настає лише за наявності певних умов (підстав), передбачених законом. Такі загальні підстави встановлені в ст. 1166 ЦК. Відповідальність за заподіяння шкоди настає за загальним правилом за наявності таких умов: 1) шкода;2) протиправність поведінки заподіювана;3) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою;4) вина заподіювана шкоди.Сукупність цих умов і є підставою для покладання на особу цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди. Ці умови є загальними для виникнення зобов'язань із заподіяння шкоди, оскільки їх сукупність вимагається в усіх випадках, крім тих, які спеціально передбачені в законі.Зобов'язання, які виникають внаслідок заподіяння шкоди, на жаль, досить часто мають місце в реальному житті. Заява про відшкодування шкоди може мати такий вигляд. в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Нормами частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Водночас ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому підстави для виникнення зобов'язань визначені у ст. 11 ЦК України та є наступними: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Таким чином законодавець в у зазначені вище нормі закону чітко визначив завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (делікт) як підставу для зобов'язання.Проте, існуюча судова практика не давала однозначної відповіді на питання застосування відповідальності боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, яке виникло з невиконання судового рішення про стягнення грошових коштів. Так наприклад Верховний Суд України у своїй постанові від 02.03.2016 № 6-2491цс15 висловився про те, що статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. ВП ВС відступила від правової позиції ВСУ висловлені у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, на що посилався відповідач, запреречуючи проти позову, яка полягала у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України) та постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, яка полягала у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п'ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що відповідач не виконав зобов'язання, а тому позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved