Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення його батьківських прав, мотивуючи свої вимоги тим, що вони проживали однією сім»єю без реєстрації шлюбу, мають двох синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Усі обов"язки щодо утримання та виховання дітей позивачка несе сама. Крім того, відповідач не спілкується з синами, вони не отримують від нього батьківського виховання та батьківської турботи, а навпаки він завдає їм моральної та духовної шкоди, не дбає про нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Відповідач неодноразово вдавався до жорстокого поводження з власними дітьми та протягом тривалого часу діє проти їх інтересів. На підставі викладеного відповідачка просить позбавити відповідача батьківських прав відносно їх неповнолітніх синів, а також стягнути з нього на її користь на утримання дітей аліменти на кожного по 5 000 грн. щомісячно до їх повноліття. Крім того, позивач просила про стягнення з відповідача на її користь понесених нею судових витрат на правову допомогу в розмірі 22 000 грн. та суми судового збору. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник позивача просив суд звернути увагу на те, що 17.08.2016 року психологом [PERSON] було проведено психологічне обстеження психічної сімейної ситуації, яка склалася між позивачем та відповідачем, а також психічного стану їх дітей. Відповідно до даного висновку, поведінка батька дітей накладає негативний відтиск на формування та розвиток дитячої психіки і доцільним стало б мінімізувати контакт дітей з батьком на даному етапі. Відповідач в судовому засіданні категорично заперечив проти задоволення позову в частиі позбавлення його батьківських прав відносно його дітей. Пояснив, що все викладене позивачем в позові, щодо того, що він неодноразово вдавався до жорстокого поводження з дітьми та протягом тривалого часу діє проти їх інтересів, а також те, що вона не отримує від нього матеріальної підтримки та він ухиляється від виконання своїх батьківських обов»язків по вихованню дітей, - є неправдою і позивач намагається ввести суд в оману. Він неодноразово намагався зустрітися з дітьми, щоб брати участь у їх вихованні, проте позивач усіляко перешкоджає йому в цьому та налаштовує дітей проти нього. На його неодноразові прохання надати можливість побачитися з своїми дітьми позивач відповідає відмовою, тому в лютому 2016 року він вимушений був звернутися до правоохоронних органів з заявою про те, що позивач перешкоджає йому у побаченнях з дітьми. За результатами перевірки правоохоронними органами було встановлено, що на грунті неприязних відносин, позивач взагалі не хоче з ним спілкуватися та у зв»язку з цим перешкоджає бачитися йому з дітьми. Крім того, просив звернути увагу суду на висновок психолога [PERSON], вважає, що судом він не може братися до уваги, він не був присутній при цьому дослідженні, також такий висновок жодним чином не дав відповіді на поставлені питання. З нього також не зрозуміло які саме питання ставилися дітям при визначенні мінімізації контакту дітей з батьком. Він бажає повноцінно виховувати своїх дітей, піклуватися про них та брати участь у їхньому розвитку, на даний час може сплачувати на їх утримання аліменти у розмірі 5 000 грн. до їх повноліття. Представник відповідача в судовому засіданні в повному обсязі підтримав заперечення свого довірителя проти позову. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації - у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу у відсутності представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, їх представників, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що з 2012 року сторони по справі перебували у фактично шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, від яких мають двох малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Батьками дітей у свідоцтвах про народження вказані: матір»ю - [PERSON], батьком - [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про народження. З серпня 2015 року позивач та відповідач проживають окремо. Позивач в судовому засіданні зазначила про те, що не бажає спілкуватися з відповідачем, оскільки коли він без попередження з»являвся за місцем проживання її батьків, де вона проживала також разом з дітьми, то вчиняв конфлікти та сварки, все це було в присутності дітей. Відповідач в свою чергу вказує про те, що позивач постійно чинить перешкоди у спілкуванні з дітьми, не дає йому можливості спілкуватися з синами, не дозволяє побачення з дітьми, він не знає де вона проживає з ними. В судовому засіданні також судом було допитано у якості свідка [PERSON], яка являється хрещеною матір»ю молодшого сина сторін у справі, яка пояснила, що зі слів позивача їй відомо те, що коли вона проживала разом з відповідачем однією сім»єю, він матеріально їй не допомагав, діти його дуже любили и сумували за ним, а він не приділяв їм багато уваги, як батько. Допитана в якості свідка матір позивача [PERSON] в судовому засідланні пояснила, що відповідач ніколи не працював, не допомагав належним чином її донці та своїм дітям, вона дуже хвилюється за своїх онуків, оскільки відповідач бувало таке в їх присутності влаштовував сварки з її донькою. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" батьки, які проживають окремо від дитини, зобов"язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Частинами 1, 2 статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов"язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. З наведених вище норм діючого законодавства можна зробити висновок, що сторони по справі зобов"язані здійснювати свої батьківські обов"язки щодо дитини, мають право на спілкування з дитиною, її виховання, але, незважаючи на вказані норми закону, позивач перешкоджає відповідачу здійснювати свої батьківські права та обов"язки належним чином. Даний факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні і був доведений належними доказами, зокрема висновком інспектора Дарницького УП ГУ НП у м. Києві про результати розгляду звернення громадян від 23.03.2016 року, яким встановлено, що під час бесіди з гр. [PERSON], було встановлено, що на грунті неприязних відносин вона взагалі не хоче спілкуватися з [PERSON] та в зв»язку з цим перешкоджає йому бачитись з дітьми, не повідомляє йому адресу де вона разом з ними проживає (а.с. 47-48), протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 19.02.2016 року та письмовими поясненнями відповідача, про те, що позивач перешкоджає йому бачитися та спілкуватися з дітьми (а.с. 49-52). Відповідно до ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини. Тобто права та обов"язки матері та батька щодо дитини є рівними навіть тоді, коли вони не є подружжям. На обсяг батьківських прав та обов"язків не впливає та обставина, що один із батьків проживає окремо від дитини. Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ч. 3 ст. 9 Конвенції проголошує правило про те, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов"язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв"язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно висновку Дарницької РДА в м. Києві від 18.10.2016 року (а.с. 88-89), орган опіки та пікелування вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] відносно малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до ст. 164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1)не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров»я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2)ухиляються від виконання своїх обов»язків по вихованню дитини; 3)жорстоко поводяться з дитиною; 4)є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5)вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6)засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов"язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не створюють умов отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов"язками. Твердження позивача про те, що відповідач не піклується про дітей, не допомагає їм матеріально, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і були спростовані належними доказами. Як вже вказувалося вище, відповідач намагається побачитися з дітьми, приходив додому до позивача, коли знав де вона проживає разом з дітьми, тобто вживає заходи для того, щоб мати можливість спілкуватися з дітьми. Крім того, відповідач сплачує грошові кошти на утримання дітей, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 161-162). Але при цьому слід також зазначити, що у повному обсязі батько дітей не може здійснювати свої батьківські обов"язки, оскільки позивач чинить у цьому перешкоди, що було достеменно встановлено при розгляді справи. Що стосується наданого позивачем висновку психолога [PERSON] (а.с. 18-20), то суд критично оцінює даний письмовий доказ, оскільки він не дає підстав стверджувати про той факт, що батько дітьми не цікавиться, крім того, як було з»ясовано в судовому засіданні відповідач не був присутній при цьому дослідженні, також з цього висновку не зрозуміло які саме питання ставилися дітям при визначенні мінімізації контакту дітей з батьком. Пунктом 15 вищевказаної постанови Пленуму визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов"язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об"єктивного з"ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовими рішеннями, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації. Частиною 3 статті 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні позивачкою не був доведений той факт, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов"язків відносно дітей, нею не було доведено інших обставин, на які вона посилалася при розгляді справи, а також вони не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Що стосується висновку Служби у справах дітей щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, то слід зазначити, що даний Висновок не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав за наявності інших доказів, що свідчать про те, що відповідач цікавиться дітьми, бажає з ними спілкуватися, вживає для цього всіх можливих заходів. Враховуючи все викладене вище, суд приходить до висновку про не можливість задоволення вимог позову в цій частині. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів на користь позивача на утримання дітей, то судом встановлено наступне. Відповідач по справі, офіційно не працює, згідно з інформацією Державної податкової інспекції у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік станом на 06.04.2017 року до ДПІ не подавав. В судовому засіданні відповідач частково визнав вимоги позову про стягнення з нього аліментів на утримання дітей, а саме в сумі 5 000 грн. на обох дітей, зазначивши про те, що на даний час не має змоги надавати більше коштів. Згідно зі ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.При визначенні розміру аліментів суд враховує обставини, передбачені ст. 182 СК України, а саме: - стан здоров'я та матеріальне становище дітей; - стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; - наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; - інші обставини, що мають істотне значення. Згідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі ст.191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття. У відповідності Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років з 1 січня 2017 року становить 1355 гривень, з 1 травня 2017 року - 1426 гривень. Поряд з цим, судом встановлено, що у відповідача по справі не існує будь яких інших зобов»язань з утримання іншихз осіб, стан здоров»я у нього задовільний, він є працездатною особою, проте на даний час офіційно не працює, а тому у нього не існує перешкод для виконання ним обов»язку по утриманню власних дітей у повному обсязі і сплати аліментів в розмірі 1/3 частини від всіх видів доходу відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи від дня пред'явлення позову і до досягнення дітьми повноліття, який є достатній для забезпечення нормального розвитку дітей. Сторони не позбавлені можливості у разі зміни матеріального стану звернутися до суду з позовом про збільшення або зменшення розміру аліментів. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При цьому належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об'єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно із ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, що пов»язані з правовою допомогою, то судом встановлено наступне. Позивач в судовому засіданні зазначила,що для захисту своїх інтересів вона була вимушена звернутися за правовою допомогою, загальна сума коштів, витречених нею на такі послуги складає 22 000 грн. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Право на правову допомогу також закріплено і статтею 27 ЦПК України. Згідно вимог ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких належать і витрати на правову допомогу. Виходячи зі змісту ст.ст. 56, 84 ЦПК України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Частинами 1,2 статті 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов»язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. В обгрунтування вимог про відшкодування витрат, пов»язаних з оплатою правової допомоги на суму 22 000 грн. позивач не надала суду жодного доказу. За таких обставин, суд приходить до висновку про не можливість задоволення позовних вимог в цій частині. Оскільки суд частково задовольняє вимоги позову, то відповідно до положень ст.88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволеної частини позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial