Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

18 грудня 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі банк) звернулося до суду з позовом в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №б/н від 11 червня 2011 року в розмірі 17460,38 грн. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до укладеного 11 червня 2011 року договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 1500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Проте, [PERSON] з квітня 2015 року перестав надавати своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, відповідно до умов договору № б/н від 11 червня 2011 року, внаслідок чого станом на 31 жовтня 2017 року має перед банком заборгованість в загальному розмірі 17 460, 38 грн., в тому числі: - заборгованість за кредитом 1053,97 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом 12 198,77 грн.; - заборгованість за пенею та комісією 2900 грн.; - штрафи, відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг 500 грн. (фіксована частина) та 807,64 грн. (процентна складова). Представник позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. В обґрунтування позовних вимог позивачем надано до суду такі докази: - анкета-заява відповідача від 11 червня 2011 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку на отримання у Банку платіжної картки з кредитним лімітом 1500 грн.; - умови та правила надання банківських послуг; - копію паспорта відповідача; - розрахунок заборгованості відповідача перед Банком за договором б/н від 11 червня 2011 року з якого видно, що відповідач використовував кредитні кошти та погашав заборгованість за кредитом та відсотками, останній платіж в сумі 50 грн. здійснив 25 квітня 2015 року; - банківська виписка по кредитному рахунку, який було відкрито клієнту [PERSON] Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] подав до суду відзив про те, що позовні вимоги відповідач [PERSON] не визнає в повному обсязі. Зазначив, що розрахунок заборгованості за кредитом від 11 червня 2011 року не містить відомостей щоб дозволили перевірити отримання кредиту, видачу картки, вірність нарахування відсотків позивачем та строки виникнення заборгованості за кожним платежем, а отже у відповідності до ст.78, ст.80 ЦПК України не є допустимим доказом. Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Проте позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення, тому відповідач вважає що немає підстав вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків зазначені в розрахунку є правильними. Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил, яка підписана позивачем і відповідачем не містить зобов"язань про нарахування процентів за користування кредитом, нарахування пені, комісії та штрафів. Враховуючи вищевикладене позивач просив відмовити в задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк" в повному обсязі. Ухвалою суду від 11 січня 2018 року постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши у єдності та в сукупності надані учасниками процесу докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню підлягає частково виходячи з наступного. Судом встановлено, що 11 червня 2011 року [PERSON] уклав з Банком договір б/н про надання банківських послуг, за умовами якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надало, а він отримав кредит у розмірі 1500 грн. на платіжну картку зі сплатою 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На підставі вказаного договору відповідач [PERSON] з жовтня 2011 року отримував від Банку кошти в межах кредитного ліміту та погашав кредит і відсотки. Останній платіж щодо повернення боргу відповідач здійснив 25 квітня 2015 року в сумі 50 грн. Відповідачем вказані факти не спростовано. Після 25 квітня 2015 року [PERSON] перестав надавати своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, відповідно до умов договору № б/н від 11 червня 2011 року, в зв"язку з чим, станом на 31 жовтня 2017 року нарахована заборгованість [PERSON] по договору кредиту перед Банком становить 17 460, 38 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом 1053,97 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом 12 198,77 грн. Внаслідок невиконання умов кредитного договору Банком нараховано відповідачу заборгованість за пенею та комісією 2900 грн.; штрафи, відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг 500 грн. (фіксована частина) та 807,64 грн. (процентна складова). Встановлені обставини справи вказують на те, що між сторонами договору виник спір щодо виконання зобовязання за договором від 11 червня 2011 року про надання кредитного ліміту на платіжну картку. Згідно статті 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Відповідно до ст.526, 527 та 530 ЦК України, - зобовязання має виконуватися належним чином та в установлений строку відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, - порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов' язання (неналежне виконання). В силу ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов"язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов"язання. Згідно статті 629 ЦК України договір є обов"язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.2 статті 1050 ЦК України наслідками порушення позичальником чергової частини суми кредиту є право позикодаця достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. На підставі викладеного позовна вимога ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором б/н від 11 червня 2011 року, а саме - заборгованості за кредитом в сумі 1053,97 грн. підлягає задоволенню. Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача заборгованості процентам за користування кредитом суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Крім цього, за змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Відповідно до укладеного 11 червня 2011 року договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 1500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. На підставі вказаного договору відповідач [PERSON] з жовтня 2011 року отримував від Банку кошти в межах кредитного ліміту та погашав кредит і відсотки за користування кредитом. Останній платіж щодо повернення боргу з кредиту та по відсоткам відповідач здійснив 25 квітня 2015 року в сумі 50 грн. Відповідачем вказані факти не спростовано. Згідно розрахунку заборгованості станом на 30 жовтня 2017 року заборгованість [PERSON] по договору кредиту перед Банком становить: прострочена заборгованість за кредитом в сумі 1 053,97 грн., а також нараховано відповідачу заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 12 198,77 грн. На підставі викладеного позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 12198,77 грн. підлягає задоволенню. Вирішуючи вимоги про стягнення заборгованості за пенею та комісією, а також штрафів, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пеня за своєю правовою природою є неустойкою. Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання) як зазначено в п. 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Слід зауважити, що умови споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності (Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013). Встановлено, що внаслідок невиконання відповідачем свого зобов"язання за кредитним договором спричинено позивачу збитки в розмірі 13252, 74 грн., які даним рішенням вирішено стягнути. Враховуючи відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання, суд вважає за необхідне відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України зменшити суму пені та комісії до розміру заборгованості за кредитом, тобто до 1053,97 грн., оскільки на думку суду, саме такий розмір є справедливим, розумним та співмірним, виходячи з встановлених фактичних обставин. Щодо позовних вимог в частині стягнення штрафів 500 грн. (фіксована частина) та 807 грн. 64 коп. (процентна складова), то вони не підлягають задоволенню і суд прийшов до такого висновку виходячи з наступного. Так, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до правової позиції висловленої в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15 штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Вказана правова позиція є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що в зв"язку зі стягненням з відповідача пені та комісії, у стягненні штрафів слід відмовити. Судові витрати у справі розподіляються у відповідності з положеннями ст.141 ЦПК України та покладаються на сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial