Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей Рахівської районної державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 26 листопада 2005 року, який між ними розірвано на підставі рішення Рахівського районного суду від 22 січня 2015 року. Позивач має намір забезпечити лікування повноцінний відпочинок синові [PERSON], [INFO], який є дитиною з інвалідністю підгрупи "А" (діагноз ДЦП, спастична диплегія) за кордоном задля підвищення рівня світогляду, покращення стану його здоров"я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов"язків. Позивач неодноразово зверталася в усній формі до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон. Однак, відповідач безпідставно не надає своєї згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, при цьому не пояснює підстави відмови. У зв"язку з чим просила винести рішення, яким надати дозвіл на тимчасову поїздку за межі України [PERSON], [INFO] на оздоровлення та відпочинок в період з 1 квітня 2019 року по 1 вересня 2019 року до Італійської Республіки у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, наведених в позові. Просить позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився. Причину неявки суд не повідомив. Представник третьої особи без самостійних вимог, Служби у справах дітей Рахівської районної державної адміністрації, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з"явився. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до такого висновку. З матеріалів справи, судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано, згідно рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 22 січня 2015 року № 305/2485/14-ц. Від шлюбу мають одну дитину, сина [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження, видане виконкомом Білоцерківської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, серії [NUMBER]. Неповнолітній [PERSON] проживає разом з матір'ю [PERSON] і перебуває на її утриманні та вихованні, що стверджено довідкою виконавчого комітету Білоцерківської сільської ради Рахівського району Закарпатської області №326 від 21.08.2018 року, та актом обстеження матеріально-побутових умов №199 від 21.08.2018 року. З пояснень позивачки, викладених в позовній заяві, вона наразі працює в Італійській Республіці, має можливість вивезти сина [PERSON] на лікування й оздоровлення за кордон, зокрема до Італії, оскільки дитина являється дитиною з інвалідністю, з діагнозом "ДЦП". Такому рішенню також передує ознайомлення дитини з культурою, звичаями та традиціями цієї Держави з метою всебічного розвитку та виховання. У відповідності до ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За таких обставин, зі змісту позову, вбачається, що батько неповнолітнього [PERSON], [PERSON] категорично відмовляється надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд сина за кордон для оздоровлення і відпочинку, при цьому жодних вагомих та обґрунтованих причин не наводить. В Україні дитинство охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України). Держава має забезпечувати належні умови для виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності (стаття 4 Закону України «Про охорону дитинства»). Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статті 1 Кодексу). Відповідно до принципу 1 Декларації з прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (надалі - «Декларація»), дитині повинні належати всі зазначені в цій Декларації права. Ці права мають визнаватися за всіма дітьми без будь-яких винятків і без відмінностей чи дискримінацій за ознакою раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, народження або іншої обставини, що стосується самої дитини чи її сім'ї. Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включно з належним допологовим і післяпологовим доглядом. Дитині має належати право на відповідне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування (принцип 4 Декларації). Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Частиною статті 3 вищевказаного Закону передбачено, що Перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України ( 57-95-п ) встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Відповідно до п.п. 1, 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. В силу вимог частин 1 та 2 статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Як встановлено судом, відповідач не надав добровільної згоди позивачу на виїзд неповнолітнього сина за кордон, без вагомих пояснень такої відмови, що перешкоджає позивачу отримати згоду батька та порушує права дитини на вільне пересування. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов'язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Оцінюючи зібрані по справі, докази в їх сукупності, виходячи з інтересів дитини та враховуючи, що у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також строк, на який позивач просить виїзд виїзд перевищує один місяць, обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування не має, суд вважає можливим частково задовольнити позовні вимоги. Зокрема, суд не погоджується із початком строку виїзду дітей з 1 квітня 2019 року, оскільки дитина сторін [PERSON] являється школоповинного віку. Як правило, і є загальновідомим, що навчальний процес в школах триває з 1 вересня по 31 травня відповідного року, з короткими перервами на канікули. Таким чином, вимога позивача про надання дозволу на виїзд дитини за кордон з 1 квітня, заявлена всупереч інтресам дитини та її навчанню. У зв"язку з чим, суд в інтересах дитини, змінює строк можливості виїзду дитини за кордон, а саме з 1 червня по 1 вересня 2019 року. Питання вирішення розподілу судових витрат позивачем не ставилося, у зв"язку з чим такі суд залишає за позивачем.

Outcome: partial