Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи тим, що з відповідачем - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 31 березня 2015 року було укладено договір №001809 фінансового лізингу, предметом якого є зобов»язання лізингодавця (відповідача) придбати предмет лізингу (автомобіль Мазда 3) у власність та передати у користування лізингоодержувача, після сплати першого авансового внеску у розмірі 10% від обумовленої сторонами вартості автомобіля. Після сплати платежу у розмірі 35000 грн., відповідач відмовився надавати позивачу автомобіль у зв'язку з тим, що договором передбачено сплату 50% вартості предмету лізингу. Ознайомившись з умовами договору, який отримав після сплати 35000грн., зрозумів, що сплатив не авансовий платіж частково за транспортний засіб, а адміністративний платіж за складання договору. Вважає, що представником відповідача навмисне був введений в оману, не був попереджений про те, що заплатив 10% від вартості автомобіля лише за укладення договору. Важає, що, як споживач, отримав неякісні послуги, а тому, будучи незгодним з такими умовами договору, звернувся до працівника відповідача про повернення коштів, але йому було відмовлено. Позивач зазначає, що зі слів представника відповідача йому стало відомо, що ТОВ "ЛК "Автофінанс" внесено до ЄДРЮО і, одним із видів діяльності є фінансовий лізинг, але згодом, від таких же клієнтів-споживачів, дізнався про відсутність у відповідача ліцензії на надання фінансових послуг, чим, на його погляд, був введений в оману. Посилаючись на ЗУ "Про захист прав споживачів", позивач просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №001809 від 31.03.2015р., укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», стягнути з відповідача сплачені ним кошти, а також, в рахунок моральної шкоди, стягнути на його користь - 3500грн. та судовий збір. Представник відповідача за довіреністю Носік В.П., направив суду заперечення на позовну заяву, в яких посилається, що відповідачем підписано кожний аркуш договору і додатків, що, на його погляд, свідчить про досягнення згоди по всіх істотних умовах, відсутність обману з боку відповідача, а посилання на вказане, є лише способом ухилитися від взятих на себе зобов"язань позивачем, який має на меті відмовитись від правочину у будь-який спосіб. Підкреслює, що відповідач не є фінансовою установою і не надає фінансові послуги, проте, має право надавати послуги з фінансового лізингу, діє на підставі Положення, затвердженого Розпорядженням ДКРРФП від 22.01.2004р. №21, просить відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. У судове засідання представник відповідача не з"явився, подав письмове клопотання, у якому просив розглянути справу без участі представника відповідача, з урахуванням письмових заперечень. Позивач з"явився в суд, подав письмову заяву, якою підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити, врахувати, що договір містить несправедливі умови для споживача, включений в додаток, а не в договір - "Адміністративний платіж", який не повертається при розірванні договору за ініціативою платника, що суперечить чинному законодавству, як ЦК України, так і Законам України "Про захист прав споживачів", "Про фінансовий лізинг", спірний договір передбачає штрафні санкції лише для споживача, лізингодавець не несе відповідальності за дефекти поставленого автомобіля; за непоставку - може повернути лише кошти, якими довгий час користувався, вважає заперечення необгрунтованими і такими, що порушують його права, як споживача, та просить розглянути справу без його участі. Суд, вивчивши матеріали справи, взявши до уваги позиції сторін, врахувавши положення чинного законодавства, ЗУ "Про фінансовий лізинг" та ЗУ "Про захист прав споживачів", приходить до наступного. Судом встановлено, що 31.03.2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та [PERSON] укладено договір № 001809 фінансового лізингу. Предметом лізингу є автомобіль «Мазда 3», вартістю 12962,96дол.США, у гривневому еквіваленті 350000грн. (на час укладення договору) (а.с.10). Згідно квитанції №N0Q4R54478 від 31.03.2015 р., позивач сплатив на користь відповідача 35000грн., у графі "призначення платежу" вказано - згідно договору 001809, без уточнення призначення платежу. На підставі п. 2.1 договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов'язань сторонами, але не більше 78 календарних місяців з моменту підписання даного Договору. Відповідно до п. 2.2 Договору, строк лізингу починається з дати передачі предмета лізингу та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу та в останню дату платежу, зазначену у Додатку № 2 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору. Статтею 9 договору регулюється сплата авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу, зокрема, у п. 9.1 - вказано, що авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу у розмірі 50% від вартості предмета лізинг, у п.9.8 комісія за передачу предмета лізингу - одноразовий платіж у розмірі 3% від вартості транспортного засобу, зазначеного у договорі. Як вбачається з умов договору 001809, а саме: згідно п.1.5 ст.1 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець, про якого у договорі лізингу відсутні будь-які відомості, зокрема, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. В силу ч.1 ст.808 ЦК, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.5 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст.808 ЦК України, щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас, це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках, а тому, вказані умови є несправедливими. До істотних умов договору лізингу, ЗУ «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно ч.2 ст.16 цього Закону можуть включати: а)суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б)платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в)компенсацію відсотків за кредитом; г)інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним. У визначенні термінів спірного договору передбачено: "Адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у Додатку №1 до Договору та становить погоджений Сторонами відсоток від вартості Предмета лізингу". Як вбачається, Перший платіж фактично є комісійною винагородою лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору у розмірі 10% вартості предмета лізингу згідно додатку № 1 до договору. Умовами ж спірного договору передбачені такі лізингові платежі (п.9.1, п.9.8 ст.9 договору): авансовий платіж, який складається з відшкодування вартості предмета лізингу у розмірі 50% від вартості предмета лізингу, зазначеного у договорі, та комісія за передачу предмета лізингу-одноразовий платіж, розмір якого становить 3% від вартості транспортного засобу, вказаного у договорі. Статтею 10 договору визначається порядок і розмір сплати лізингових платежів лізингоодержувачем, який зобов'язаний сплачувати лізинговий платіж, який складається з: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору. Як вбачається із договірних умов, складові першого платежу - «адміністративний платіж» - виходять за межі переліку платежів, передбачених законом. Статтею 12 договору «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, пунктами 12.1-12.14 договору стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у виді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Зокрема, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю авансовий платіж та не отримав транспортний засіб, лізинговадець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 40 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку адміністративний платіж (першочерговий - Перший платіж) за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Згідно ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів", до несправедливих умов договору відноситься надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Отже, положення статті 12 договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачеві право не повертати суму адміністративного платежу за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем. Таким чином, виходячи з аналізу змісту договору лізингу, очевидним є факт включення відповідачем у договір несправедливих умов, що є порушенням прав позивача як споживача, а тому позов підлягає частковому задоволенню. Згідно ч.5, ч.6 ст.18 ЗУ "Про захист прав споживачів", якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. На думку суду, визнання недійсними вказаних положень договору окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору, а тому договір може бути визнаний недійсним в цілому. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК), передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі, та зловживання правом. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості, адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства, а тому суд вважає обґрунтованим вимогу про визнання договору недійсним. На підставі ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищевказану норму, суд вважає нобхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачену ним суму адміністративного платежу за організацію укладення договору у розмірі 35000 гривень. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок моральної шкоди 3500грн., суд вважає необхідним відмовити за недоведеністю. В порядку ст.88 ЦПК, ч.3 ст.6 ЗУ "Про судовий збір" слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 350грн.

Outcome: partial