Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачки про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги мотивував тим, що 05 листопада 2004 року зареєстрував шлюб з відповідачкою. Сімейне життя не склалося і з травня 2016 року припинили ведення спільного господарства. У жовтні 2017 року шлюб розірвано за рішенням суду. За час проживання у шлюбі подружжям набуте майно. Зокрема за спільні кошти на земельній ділянці, яка рішенням №15-2/2006 від 09.07.2006 року була виділена рішенням сільської ради віповідачці, ними зведено житловий будинок, загальною площею 294,05 кв.м. Будинок експлуатується за призначенням уже кілька років, у ньому виконані усі роботи, крім зовнішньої штукатурки. Однак оформити декларацію готовності і зареєструвати право власності на об"єкт нерухомого майна неможливо, оскільки усі дозвільні документи під час будівництва оформлялись на ім"я відповідачки, яка не зацікавлена у реєстрації права власності, а він позбавлений можливості здійснити такі дії самостійно та реалізувати своє право на отримання у власність частини набутого за час шлюбу майна. Оскільки новостворене нерухоме майно не набуло юридичного статусу житлового будинку, а вважається обєктом незавершеного будівництва, то може бути визнане обєктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток, які можуть бути виділені у натурі. Крім того, під час спільного проживання з відповідачкою придбали рухоме майно, зокрема автомобіль марки "Шевроле" р.н.з. АТ 3148 ВІ, вартістю 150 тис.грн., меблі, побутову техніку електротовари, інше майно, загальна вартість якого ним оцінена на суму 375500 грн. Таким чином, позивач заявив вимогу про визнання за ним права власності на 1/2 частки житлового будинку, як об"єкту незаверешного будівництва по вул. Чорновола,51 в с. Бабче Богородчанського району та 1/2 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд загальною площею 0,0667 га, на якій даний будинок розміщений. А також просив виділити йому рухоме майно на загальну суму 184600 гривень згідно наведеного у позовній заяві переліку. У ході судового розгляду [PERSON] подав заяву, якою відмовився від позовних вимог про поділ рухомого майна. Ухвалою від 07.02.2019 року суд закрив провадження у справі в частині поділу заявленого рухомого майна. В судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] підтримали позовні вимоги у частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частку незавершеного будівництва індивідуального житлового будинку, збудованого по вул. Чорновола, 51 в с.Бабче Богородчанського району Івано-Франківської області та на Ѕ частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку без виділення їх у натурі. Позивач [PERSON], будучи допитаний в порядку ст. 234 ЦПК України пояснив, що після одруження у 2004 році разом з дружиною вирішили будувати власне житло. Земельна ділянка, яка була виділена сільською радою їм під будівництво, дійсно раніше перебувала у користуванні родичів дружини і 15-20 років перед тим на ній було залито окремі елементи фундаменту. Однак внаслідок значного часу та впливу природніх факторів бетон поруйнувався, тому усі роботи по будівництву були розпочаті з відновлення та армування тих елементів фундаменту, що збереглись, а також влаштування нового фундаменту по параметрах проекту будинку, який був ними обраний. Більшість будівельних робіт виконував власними силами із залученням до будівнцтва своїх родичів. Протягом 2004-2015 років систематично виїжджав на заробітки у Російську Федерацію де працював по 7-8 місяців на рік і мав достатньо високі доходи на рівні 1000-1500дол.США за місяць роботи. Усі зароблені кошти витрачав на будівництво та влаштування власного житла. Також допомогу їм у будівнцтві як фізичною працею так і певними коштами надавали його родичі та родичі дружини. Відповідачка та її представник [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечили. [PERSON] пояснила, що позивач не вправі претендувати на спірний будинок та земельну ділянку, оскільки будинок, хоч і будувався у період шлюбу, однак побудований в основному за кошти її батьків. Земельна ділянка набута нею у власність шляхом реалізації нею свого права на приватизацію ділянки, а тому є її особистою власністю. У задоволенні позову просила відмовити. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 25 листопада 2004 року позивач та відповідачка зареєстрували шлюб, який розірваний на підставі рішення Богородчанського районного суду 10 жовтня 2017 року. За час перебування в шлюбі у них народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO] Відповідно до рішення Бабченської сільської ради №15-2/2006 від 09 липня 2006 року [PERSON] надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земель запасу сільської ради в урочищі «Город» для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель з подальшою передачею її у власність (а.с.6). Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 16 вересня 2009 року серія ЯЖ №558608 за відповідачкою [PERSON] зареєстроване право власності на земельну ділянку площею 0,0667 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Шевченка (тепер Чорновола) в с. Бабче Богородчанського району Івано-Франківської області. Госпрозахунковим пректно-виробничим архітектурно-планувальним бюро за замовленням [PERSON] від 20.11.2007 року спроектовано індивідуальний 4-кімнатний житловий будинок та господарські будівлі і споруди по вул.Шевченка, в с.Бабче Богородчанського району. За інформацією начальника відділу містобудування та архітектури Богородчанської райдержадміністрації будівельний паспорт на ім"я [PERSON] на спорудження житлового будинку по вул.Чорновола, 51 в с.Бабче Богородчанського району був виданий 17.12.2009 року №350а. За ухвалою суду від 23.11.2017 року у справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено судовому експерту [PERSON] На вирішення експерта судом було поставлено питання встановленння періоду будівництва житлового будинку, ступеню його готовності, ринкової вартості, можливості розподілу в натурі між двома власниками, а також можливості поділу земельної ділянки. Однак, відповідно до поданих експертом матеріалів, відповідачка [PERSON] двічі перешкодила можливості експерту дослідити житловий будинок, не зважаючи також на попередження та роз"яснення суду. Тому експертиза в частині питань, поставлених стосовно житлового будинку залишилась не виконою. Відповідно до ст.109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхдних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможиво, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза маєзначення, може визнати факт, для з"ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Згідно довідки Бабченської сільської ради №167/02-30 від 03 грудня 2018 року сільська рада не володіє інформацією про введення в експлуатацію новозбудованого житлового будинку, забудівниками якого є [PERSON] та [PERSON], так як вони не подавали таких документів до органу місцевого самоврядування. Також сільська рада не володіє інформацією про те, з якого часу новозбудований житловий будинок експлуатується сімєю [PERSON]. Разом з тим, з 2011 року житловий будинок по вул.Чорновола, 51 в с.Бабче облікується сільською радою як окремий об"єкт погосподарського обліку і у даному житловому будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON] та їх неповнолітні діти [PERSON] і [PERSON] Ж-М.І. У 2007 році згідно рішення виконкому у зв"язку із переіменуванням вулиць с. Бабче частина вулиці Шевченка перейменована на вулицю Чорновола. Відповідачкою не оспорюється той факт, що будинок фактично експлуатується за призначенням, але акт готовності об"єкта до експлуатації та сертифікат органами державного архітектурно-будівелього контролю не оформлено і державна реєстрація права власності не проведена. Відповідно до ч. 2\~ст. 331 ЦК України\~право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною 3 вказаної норми передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до\~статті 60 Сімейного кодексу України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ч.1\~ст.63 Сімейного кодексу України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Крім того, за змістом ч.1\~ст.70 Сімейного кодексу України\~\~у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідачка наголошує, що позивач не може претендувати на спірний будинок та земельну ділянку, оскільки будинок побудований нею та її батьками на земельній ділянці, яка належить їй. Свою позицію обґрунтовує тим, що позивач фактично витрат на будівництво будинку не ніс, оскільки не мав постійного місця роботи, а зароблені ним кошти були незначними та недостатніми для будівництва будинку. Разом з тим, таке судження відповідачки не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні підвтердили, що спірний житловий будинок будувався у період спільного проживання позивача та відповідача та для їх сім"ї. Посильна допомога сторонами у будівництві надавалась родичами з обох сторін. [PERSON] та [PERSON] зазначили, що позивач постійно виїжджав на сезонні роботи і всі зароблені кошти вкладав у будівництво спільного з відповідачкою будинку. Не приймає до уваги суд показання свідка [PERSON] та про те, що будівництво спірного будинку здійснювалося виключно батьками відповідачки, оскільки її свідчення спростовуються зібраними та перевіреними у справі доказами, в тому числі і поясненнями самої відповідачки. Не може бути прийнята судом також позиція відповідачки про те, що земельна ділянка, на якій зведено житловий будинок, не є обєктом поділу, оскільки вона виділена їй особисто та нею приватизована. Дійсно, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Однак, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Таку ж правову позицію висловив Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 21.03.2018 року по справі № 686/9580/16-ц де навів положення постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7. Судом уже зазначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). У Цивільному кодексі України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі №6-47цс16. З огляду на встановлені у даній справі осбтавини, суд приходить до висновку, що спірне будинковолодіння побудоване сторонами за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, а частки кожного з подружжя є рівними. Виходячи з наведеного вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частку обєкту незавершеного будівництва - індивідуального житлового будинку, збудованого по вул. Чорновола, 51 в с.Бабче Богородчанського району Івано-Франківської області, авідтак і на 1/2 частину земельної ділянки, на якій він збудований, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України витрати зі сплати судового збору слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить наступного. Позивачем при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір у сумі 640 грн. та 320 грн. за подання заяви про забезпечення позову, а всього 960 грн. При цьому позивач клопотав про відстрочення сплати решти судового збору до визначення ринкової вартості об"єкту нерухомого майна в ході проведення судової експертизи. Призначена у справі судова будівельно-технічна експертиза не була виконана з наведених у рішенні причин, а тому ринкова вартість житлового будинку не була встановлена з вини відповідачки. Суд до питаня про судові витрати до постановлення судового рішення не повертався. Відповідно до даних відкритих даних інтернет ресурсів орієнтовна вартість житлового будинку подібного за станом готовності та місцем знаходженням складає 28000 дол.США, що за курсом НБУ (26,964 грн/дол.США) складає 754992 грн. Виходячи з того, що ставка судового збору для фізичних осіб відповідно до Закону Уркаїни "Про судовий збір" встановлена на рівні 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то виходячи з обставин, встановлених судом, з відповідачки слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 2 прожиткових мінімумва для працездатних осіб, що складає 3842 грн. На підставі викладеного, ст.ст.368, 372 ЦК України, ст.70, 71 СК України,

Outcome: approved