Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення з ДП "Чернігівський облавтодор" середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в розмірі 18718 грн. 19 коп.; компенсації втрати частини заробітної плати у зв"язку з порушенням строків її виплати, в розмірі 165 грн. 94 коп.; стягнення кредиторської заборгованості як підзвітній особі, в розмірі 736 грн. 17 коп.; стягнення матеріальної допомоги передбаченої колективним договором, в розмірі 2499 грн. 17 коп., а також відшкодування моральної шкоди, в розмірі 3000 грн. В обгрунтування своїх вимог [PERSON] вказала, що у період з 25.06.2013 року по 23.07.2014 року вона займала посаду головного бухгалтера філії "Ріпкинський райавтодор" та після звільнення з роботи не отримала повного розрахунку. Так, заробітну плату за квітень і травень 2014 року позивачеві було виплачено 06.08.2014 року, а заробітну плату за червень та липень 2014 року, виплачено 16.09.2014 року, без нарахування компенсації за затримку виплати. Крім того, [PERSON] не була виплачена матеріальна допомога, в розмірі посадового окладу, у зв"язку з досягненням 50-річного віку, а також кредиторська заборгованість як підзвітній особі. Позивач вказує, що у зв'язку з несвоєчасним проведенням належних при звільненні розрахунків, вона перенесла моральні страждання, внаслідок чого погіршився стан її здоров"я, що потребувало від [PERSON] додаткових зусиль для організації власного життя. До початку з"ясування фактичних обставин справи, позивач збільшила свої вимоги, в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, з 18718 грн. 19 коп. до 19689 грн. 51 коп. В судовому засіданні [PERSON] підтримала свої вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, вказавши, що заборгованість із заробітної плати [PERSON] була виплачена 16.09.2014 року, отже позивач пропустила встановлений законом тримісячний строк для звернення до суду із заявою про стягнення відповідних виплат. Крім того, представники відповідача зазначили, що [PERSON] належними і допустимими засобами доказування не довела наявність у підприємства заборгованості перед нею, як підзвітною особою, а також вказали на відсутність умов, передбачених колективним договором для виплати позивачеві матеріальної допомоги у зв"язку з досягненням 50-річного віку. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 25.06.2013 року по 23.07.2014 року перебувала у трудових відносинах з філією "Ріпкинський райавтодор" ДП "Чернігівський облавтодор", займаючи посаду головного бухгалтера. Сторони не оспорювали, що в порушення ст.ст.47, 116 КЗпП України, на день звільнення позивача, з нею не проведено повного розрахунку, зокрема [PERSON] не була виплачена заробітна плата за квітень, травень, червень, липень 2014 року, а також компенсація втрати частини заробітної плати, у зв"язку з порушенням строків її виплати. На день звільнення [PERSON] з роботи, а також на час розгляду справи судом, спору про розмір належної їй до виплати заробітної плати та компенсації, між сторонами не існувало. Матеріалами справи підтвердужється і сторони визнали той факт, що заборгованість по заробітній платі, без урахування компенсації та середнього заробітку за час затримки, була виплачена [PERSON] 16.09.2014 року. Статтями 47, 116 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення провести з працівником повний розрахунок. Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У відповідності до ст.2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу. Статтями 4, 7 вказаного вище Закону передбачено, що виплата громадянам компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць, а відмова від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Вимоги закону, в частині виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки та компенсації, відповідач станом на 16.09.2014 року, не виконав. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-64цс13 від 03.07.2013 року висловлена правова позиція про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Таким чином, суд приходить до висновку, що у зв"язку порушенням відповідачем строків виплати заробітної плати та компенсації за затримку її виплати, до відповідача підлягали застосуванню заходи цивільно-правової відповідальності. Суд вважає, що внаслідок невиконання відповідачем вимог закону, [PERSON] було завдано моральну шкоду, що потребувало від позивача додаткових зусиль для організації власного життя. Частиною 1 ст.237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В той же час, ч.1 ст.233 КЗпП визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З урахуванням того, що відповідач виплатив [PERSON] заборгованість по заробітній платі 16.09.2014 року, саме з цієї дати необхідно обраховувати строк, з яким законодавець пов"язує право на звернення працівника до суду. Статтею 234 КЗпП визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, встановлених ст.233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. [PERSON] звернулась до суду з позовом 02.02.2015 року, не навела поважних причин пропуску строку звернення і не просила цей строк поновити. Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України, встановлено, що у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу, для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та відшкодування при цьому моральної шкоди, встановлено тримісячний строк, перебіг якого починається з дня, коли звільнений працівник дізнався, або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримака всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідача в судовому засіданні заявив клопотання про застосування строку позовної давності. Крім того, вимоги [PERSON] про стягнення на її користь середнього заробітку у зв"язку з досягненням 50-річного віку та заборгованості як підзвітній особі, задоволенню не підлягають з інших підстав. Звертаючись до суду позивач вказала, що вона витратила на користь підприємства 736 грн. 17 коп. власних коштів, які не були повернуті під час остаточного розрахунку. На підтвердження своїх вимог у цій частині, [PERSON] додала до позовної заяви власноручно підписаний та засвідчений 02.02.2015 року журнал-ордер по рахунку № 372 за червень 2014 року, пояснивши в судовому засіданні, що вказаний документ вона, перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, взяла на підприємстві, з метою підтвердження в майбутньому своїх майнових вимог. Вказаний журнал-ордер суд не може вважати належним і допустимим доказом у розумінні ст.ст.59, 64 ЦПК України, оскільки позивач, як при зверненні до суду, так і під час судового розгляду, не просила витребувати у відповідача оригінал документа. Вимога позивача про стягнення допомоги в розмірі посадового окладу не грунтується на умовах колективного договору. Зокрема, п.п.4.13.2 колективного договору передбачено виплату працівникам, які досягли 50-річного віку, матеріальної допомоги в розмірі посадового окладу. [PERSON] досягла 50-річного віку 27.03.2014 року, працюючи у відповідача. В той же час, п.п.4.13 колективного договору передбачено, що вказана допомога виплачується за наявності прибутку як вцілому по ДП "Чернігівський облавтодор", так і по кожній філії окремо. Відповідач в судовому засіданні належними і допустими засобами доказування довів, що упродовж трьох місяців 2014 року по ДП "Чернігівський облавтодор" обліковувались збитки, в розмірі 1752 тис. грн. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed