Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

27 листопада 2014 року позивач звернувся до суду з позовом про зобов"язання нарахувати та виплатити середню заробітну плату та компенсацію за відпустку з 01 жовтня 20013 року по 23 листопада 2013 року, зобов"язати нарахувати та виплатити середню заробітну плату за весь час затримки видачі заробітної плати та трудової книжки з 23 листопада 2013 року по день набрання чинності рішення суду, стягнути розмір тримісячного середнього заробітку за порушення законодавства про працю згідно до ст. 44 КЗпП України, стягнути 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 5000 грн. у відшкодування витрат на послуги адвоката. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 01 жовтня 2013 року по 23 листопада 2013 року [PERSON] працював у відповідача та був звільнений з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, проте трудова книжка була повернута позивачу лише 10 листопада 2014 року, а розрахунок по заробітній платі при звільненні не був проведений та не виплачена по даний час, тому просив стягнути заборгованість по заробітній платі, середній заробіток та моральну шкоду. У судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити. Представник відповідача пояснив суду, що позивач 23.11.2013 року подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням та в цей день був звільнений, проте із-за відсутності коштів в касі пропонували підійти на наступний день для отримання розрахунку, оскільки позивач не з"явився для отримання заробітної плати, тому не був проведений з ним розрахунок. Трудову книжку в день звільнення позивач також відмовився отримувати, а тому на його телефонну вимоги в порушенням своїх вимог направив трудову книжку поштою. Оскільки вини у невиплаті заборгованості по заробітній платі не має, тому просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Позивач працював у відповідача з 01.10.2013 року на посаді водія паливовозу та 23.11.2013 року подав заяву про звільнення з роботи з 23.11.2013 року і був звільнений з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 5, 6 ) та визнається сторонами. Згідно акту №1 від 23.11.2013 року про відмову працівника ознайомитись з наказом про припинення трудового договору підтверджується відмова [PERSON] отримати трудову книжку. 07.11.2014 року по пошті відповідачем була направлена трудова книжка позивачу за місцем його реєстрації на його телефонне прохання, проте заборгованість по заробітній платі позивачу не напрвлялася. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства провадиться в день звільнення. Відповідач вимоги Закону не виконав і в день звільнення не провів повного розрахунку. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно довідки відповідача №2 від 26.02.2015 року підтверджується розмір заборгованості по заробітній платі позивача, що складає 1801 грн. 25 коп., а тому вказана сума підлягає стягненню. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника звільненому працівникові належних йому сум, підприємство зобов'язано виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Відповідачем не було вжито заходів щодо виплати заборгованості по заробітній платі та на день розгляду справи в суді не виплачена заборгованість по заробітній платі. Оскільки позивач ставить вимогу про стягнення середнього заробітку, тому з відповідача слід стягнути середньоденний заробіток 29 грн. 53 коп. х 318 робочі дні = 9390 грн. 54 коп. При цьому виплату вказаних сум провести після утримання податків та інших обов"язкових платежів на користь держави. Відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору ( статті 38, 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Згідно копії наказу про прийняття на роботу від 01.10.2013 року позивач був прийнятий на роботу зі строком випробування два місяці та звільнився 23.11.2013 року, тому з урахуванням його роботи в період випробувального строку суд не знаходить підстав для задоволення вимоги про стягнення тримісячного середнього заробітку. За змістом ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Середній заробіток за час вимушеного прогулу та час затримки виконання судового рішення є належною заробітною платою, а тому позивачем, з урахуванням приписів ст. 233 КЗпП України, не пропущений строк звернення до суду. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Звертаючись до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, позивач заявлені вимоги мотивував тим, що відповідач в добровільному порядку не сплатив заборгованість по заробітній платі та не видав трудову книжку в день звільнення 23.11.2013 року, а тому з цього часу на протязі трьох місяців позивач мав звернутися до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, тобто позивачем пропущений строк звернення до суду з позовом про стягнення моральної шкоди у зв"язку з порушенням його трудових прав. Враховуючи вищезазначене, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Також суд приходить до висновку про задоволення частково вимоги про стягнення витрат на користь позивача [PERSON] на правову допомогу з відповідача. З врахуванням складності категорії даної цивільної справи та складання позовної заяви, часткового задоволення позову, суд вважає за можливе стягнути витрати на правову допомогу за 2 години робочого часу в сумі 974 грн. 40 коп., які стягнути з Приватного підприємства "Вікінг" на користь [PERSON].

Outcome: partial