Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

07 травня 2021 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся представник [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] з заявою в якій просить суд встановити факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , на території України станом на 24 серпня 1992 року та станом на 13 листопада 1991 року. В обґрунтування заяви зазначено, що громадянин Йорданії [PERSON] , у 1981 році прибув до Української РСР з метою навчання. Після закінчення підготовчого факультету Харківського державного університету навчався у ХМІ. З 1983 року по 1988 рік проходив навчання у Харківському інституті інженерів комунального будівництва (нині Харківський національний університет міського господарства ім. О.М. Бекетова.) за спеціальністю «Міське будування». 09 лютого 1986 року заявник одружився на громадянці України [PERSON] , [INFO] у подружжя народився син - [PERSON] . З 22.10.1988 р. по 30.05.1989 р. заявник працював у Харківському автомобільно-дорожньому інституті на посаді інженера кафедри, а з 19.11.1990 р. по 15.07.1991 р. - у Інституті Укргорбудпроект на посаді інженера. 15 липня 1991 року заявник був звільнений із займаної посади у зв`язку із вступом до аспірантури. Після звільнення з роботи заявник продовжив проживати у [ADDRESS] з метою вступу до аспірантури та подальшого навчання. 10 липня 1991 р. Відділом віз та реєстрації УВС Харківської облради заявнику було видано довіку про постійне проживання за вказаною адресою. Заявник проживав у м. Харкові безперервно до 1992 року, після чого виїхав до Йорданії на роботу. З 1992 р. до теперішнього часу заявник продовжує періодично проживати у м. Харкові, оскільки тут постійно мешкає його син та інші родичі. За таких обставин заявник [PERSON] станом на 24.08.1991 р. та 13.11.1991 р. постійно проживав на території України у зв`язку з чим має право на оформлення належності до громадянства України, однак не може надати до ГУ ДМС України в Харківській області документи, що підтверджують факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 р. та 13.11.1991 р. У зв`язку з вище викладеним заявник і був змушений звернутися до суду з даною заявою. Ухвалою суду від 12 травня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. Клопотання представника заявника про виклик свідків - задоволено. 09 липня 2021 року через канцелярію суду від заінтересованої особи надійшов відзив на заяву, відповідно до якого вони просили суд відмовити у задоволенні заяви, посилаючись на наступне. Так, належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання особи на території України в певний час. Заявник посилається на положення п.2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України». Відповідно до даної норми громадянами України є особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Вказана стаття регулює питання стосовно такого інституту, як «належність до громадянства України». Одночасно посилаючись на статтю з згаданого Закону, заявник також керується і положеннями частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України». Так, вказана норма регулює зовсім інші відносини, ніж стаття 3, та містить в собі підстави для «набуття громадянства». Розгляд заяв про набуття громадянства України врегульовано Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України № 215 від 27.06.2011 р. (у редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27.06.2006 р.) (далі по тексту - Порядок). Саме вказаним нормативним актом визначено перелік документів, що необхідно подати для набуття громадянства. Виходячи з аналізу доводів та підстав заяви [PERSON] , орган міграційної служби вважає, що вказані доводи не підтверджені належним чином, а саме так, як це вимагає чинне процесуальне законодавство. ГУДМС України в Харківській області зазначає, що з контексту п.1 ч. 1 ст. 318 ЦПК України вбачається, що в заяві необхідно зазначити мету, задля якої необхідно встановити факт. Тобто для повного дослідження обставин справи необхідно визначити мету, задля якої необхідно встановити факт. Так, мета у даному випадку заявником вказана наступна: для оформлення належності до громадянства України заявником. Однак, така мета не може бути визнана як належна та обґрунтована, оскільки заява про встановлення факту містить правові підстави, що протирічать одна одній. Заявник просить встановити факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та станом на 13.11.1991 року. Разом з тим, у заявника відсутнє право щодо визначення належності до громадянства України, а положення статті 3 Закону України «Про громадянство України» на заявника не поширюються. Вищезазначеним п.2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» визначено, що громадянами України є особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Положення вказаної статті містять чітко окреслене коло суб`єктів, на яких поширюється дія норми, також містить прив`язку до чіткої дати, станом на яку особа, що визначає належність до громадянства України, повинна проживати н території України. Разом з тим, як свідчить переклад доданої копії паспорта та не заперечується громадянином [PERSON] , заявник на час проживання в м. Харкові протягом 1980-1990 років був і на даний час є підданим Йорданського Хашимітського Королівства. Положення статті 3 Закону виключає можливість визначення належності до громадянства України іноземцями, а отже, не поширюється на заявника. Таким чином, у заявника відсутня правова підстава для встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 та станом на 13.11.1991. Заявник та його представник [PERSON] в судовому засіданні заяву підтримали, просили її задовольнити, пояснили, що заявник постійно проживав на території України до 1992 року, що підтверджується відповідними доказами. Представник заінтересованої особи в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечувала. Суд, вислухавши пояснення сторін, вислухавши показання свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.55Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Громадянин Йорданії [PERSON] , [INFO] , у 1981 році прибув до Української РСР з метою навчання. Після закінчення підготовчого факультету Харківського державного університету навчався у ХМІ. З 1983 року по 1988 рік проходив навчання у Харківському інституті інженерів комунального будівництва (нині Харківський національний університет міського господарства ім. О.М. Бекетова.) за спеціальністю «Міське будування». Зазначені обставини підтверджуються характеристикою-рекомендацією ректора ХІІКБ, випискою із залікової відомості ХІІКС №807 від 02.07.1988 р., та тим, що у цей період йому неодноразово видавалися візи на постійне проживання в УРСР, відмітки про що маються у його паспорті № [NUMBER] . (а.с. 8-9, 10, 11-12) 09 лютого 1986 року заявником було укладено шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу від 19.09.1989 року. (а.с.14) [INFO] у подружжя народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом народження від 18.09.1989 року. (а.с15) З 22.10.1988 р. по 30.05.1989 р. заявник працював у Харківському автомобільно-дорожньому інституті на посаді інженера кафедри, а з 19.11.1990 р. по 15.07.1991 р. - у Інституті Укргорбудпроект на посаді інженера. 15 липня 1991 року заявник був звільнений із займаної посади у зв`язку із вступом до аспірантури. Дані обставини підтверджується трудовою книжкою [NUMBER] , характеристикою-рекомендацією директора Державного проектного інституту «Укргорбудпроект», візою серії [NUMBER] від 17.10.1989 р. (а.с. 16, 17,18) Після звільнення з роботи заявник продовжив проживати у [ADDRESS] з метою вступу до аспірантури та подальшого навчання, що підтверджується довідками від 15.02.1991 р.та від 24.05.1991 р. (а.с.19,20) 10 липня 1991 р. Відділом віз та реєстрації УВС Харківської облради заявнику було видано довіку про постійне проживання за адресою: [ADDRESS] . (а.с.19) Тобто, заявник проживав у м. Харкові безперервно до 1992 року. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , який є сином заявника, та [PERSON] , який є братом дружини заявника (кожний окремо) пояснили, що заявник до 1992 року постійно проживав на території України за адресою [ADDRESS] . після 1992 року поїхав працювати до Йорданії. У відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Відповідно до пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженогоУказом Президента України від 27.03.2001 № 215(далі - Порядок), із змінами, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13.11.1991, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991. Крім цього,статтею 8 Закону України «Про громадянство України» Особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України"Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Відповідно до п. 8 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Пунктом 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року (далі - Порядок) передбачено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Отже, факт, про встановлення якого просить заявник, має для нього юридичне значення. Представлені до суду документи, фотокартки та показання свідків, попереджених про кримінальну відповідальність, належним чином підтверджують, що [PERSON] станом на 24.08.1991 року знаходився на території України - м. Харків. Проте, суд зазначає, що ст. 3 ЗУ «Про громадянство України» , на яку посилається заявник, як на підставу встановлення факту проживання на території України станом на 13.11.1991 року не поширюється на дані правовідносини, та не породжує для нього правові наслідки. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Фактично [PERSON] в заяві просить встановити факт проживання на території України для набуття громадянства. Як зазначено у ст. 8 Закону України «Про громадянство України» однією із підстав є проживання на території, яка стала територією України, тому суд формально не підходить до цього питання та встановлює факт постійного проживання заявника до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, відповідно до ЗУ "Про правонаступництво України" що не виходить за межі заявлених заявником вимог. На підставі зазначеного та

Outcome: partial