Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі. 13.09.2013 року до неї звернувся відповідач із проханням позичити грошові кошти. Вона погодилась і позичила відповідачу грошові кошти у розмірі 20000, 00 грн., що підтверджується розпискою від 13.09.2013 року. Повернути кошти відповідач зобов"язувався у два етапи, однак свої зобов"язання не виконав. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 20000, 00 грн. та судові витрати по справі. У судовому засіданні позивачка [PERSON] повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що вони перебували у шлюбі у станом на вересень 2013 року проживали разом. Він ніколи не отримував у борг від позивачки грошові кошти, а лише брав частину коштів у розмірі 3000, 00 грн. із сімейного бюджету для розвитку бізнесу, але завжди повертав кошти до сімейного бюджету. Розписку він написав на вимогу позивачки, оскільки він деякий час не мав можливості заробити кошти і витрачав значну частину сімейного бюджету на бізнес. Задля уникнення конфліктів у сім"ї він і написав вказану розписку. На підставі викладеного відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вислухавши пояснення позивачки, відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.04.2012 року по 22.01.2016 року включно. 13.09.2013 року між сторонами був укладений Договір позики, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 10000, 00 грн., які зобов"язався повертати з 01.10.2013 року мінімальними платежами у розмірі 1250, 00 грн. Також відповідач зазначив у розписці про те, що по закриттю цього боргу він зобов"язується повернути протягом року 10000, 00 грн. минулого боргу (а.с.9). Позивачка неодноразово зверталася до відповідача із листами (а.с.6, 8) про повернення вказаного у розписці боргу, але до цього часу грошові кошти не повернуто. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов"язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов"язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку. Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов"язку не встановлений або визначений моментом пред"явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов"язок у семиденний строк від дня пред"явлення вимоги, якщо обов"язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Як встановлено при розгляді справи, позивачкою у грудні 2014 року та у червні 2016 року було заявлено до відповідача вимогу про сплату грошових коштів, але станом на день розгляду справи зобов"язання відповідачем не виконано. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З урахуванням вимог діючого законодавства, встановлених по справі обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є підставними та обґрунтованими. Що стосується розміру грошових коштів, що підлягає стягненню, то слід зазначити наступне. Відповідно до розписки відповідача від 13.09.2013 року, він отримав у борг від позивачки грошові кошти у розмірі 10000, 00 грн., які зобов"язався повернути. Також ним було зазначено про те, що він зобов"язується повернути попередній борг у розмірі 10000, 00 грн. З урахуванням викладеного у розписці суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню борг у розмірі 10000, 00 грн., за розпискою від 13.09.2013 року, оскільки саме цю розписку нею було надано, як доказ на підтвердження позовних вимог. Що стосується іншої суми у 10000, 00 грн., яку зобов"язувався повернути відповідач, то судом при розгляді справи не було встановлено обставин, при яких дана сума була отримана у борг, позивачкою не було надано жодних належних доказів на підтвердження отримання вказаної суми коштів, а тому суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню і з відповідача на її користь підлягає стягненню борг у розмірі 10000, 00 грн. Також слід зазначити, що судом не приймаються до уваги заперечення відповідача щодо того, що він грошові кошти не отримував, а написав розписку лише на вимогу дружини, оскільки дані заперечення не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і були спростовані належними доказами, наданими позивачкою. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачкою надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог у частині стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 10000, 00 грн. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню і з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 10000, 00 грн. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 551, 20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial