Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-21 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], АТ «Реверта» про визнання договору іпотеки недійсним та зобов'язання вчинити дії. [PERSON] зазначала, що 6 травня 1995 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. За час шлюбу [PERSON] придбав нежиле приміщення за адресою: [ADDRESS], загальною площею 1032,30 кв.м, що становить 13/100 від усього будинку. 23 серпня 2007 року між [PERSON] та АТ Parex banka, найменування якого змінено на АТ «Реверта», було укладено договір іпотеки, за яким [PERSON] передав в іпотеку вказане нежиле приміщення. Цей договір іпотеки був укладений без згоди Позивача з посиланням на шлюбний договір від 28 березня 2007 року, за яким рухоме та нерухоме майно, набуте подружжям за час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є особистою власністю дружини або чоловіка, на чиє ім'я воно зареєстроване. 6 вересня 2012 року рішенням Тетіївського районного суду Київської області шлюбний договір від 28 березня 2007 року визнано недійсним. Посилаючись на вказані обставини, Позивач просила визнати згаданий вище договір іпотеки недійсним з підстав, передбачених ст.203 ЦК України, як такий, що суперечить положенням ст.ст. 63, 69 СК України, ст.369 ЦК України, ст.6 Закону України «Про іпотеку», оскільки укладений без її згоди як співвласника - другого з подружжя. Крім того, посилаючись на те, що вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 8 лютого 2013 року встановлено, що договір іпотеки був укладений унаслідок введення [PERSON] в оману, Позивач вважає, що наявні підстави для визнання цього договору іпотеки недійсним за нормами статті 230 ЦК України. Крім того, уточнивши у процесі розгляду справи позовні вимоги, [PERSON] просила вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку № 93755 щодо нежилого приміщення у [ADDRESS], загальною площею 1032,30 кв.м, що становить 13/100 від усього будинку. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 квітня 2014 року, позовні вимоги [PERSON] задоволено: визнано недійсним договір іпотеки від 23 серпня 2007 року, укладений між АТ Parex banka та [PERSON]; вилучено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку № 93755 щодо нежилого приміщення у [ADDRESS], площею 1032,30 кв.м, що становить 13/100 від усього будинку. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2014 року відмовлено АТ «Реверта» у відкритті касаційного провадження. Постановою Верховного суду України від 03 лютого 2016 року, Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2014 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 квітня 2014 року та рішення Печерського районного суду м. Києва від 17 січня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Як встановлено матеріалами справи, 09 грудня 2013 року Позивач звернулась до суду з вказаним вище позовом до відповідачів, просив визнати недійсним договір іпотеки № 2.1.16.4. - 07/22-ІЕ1, укладений між іноземним Акціонерним товариством "Parex banka", далі АТ "Parex banka", найменування якого змінено на Акціонерне товариство "Реверта", юридичною особою за законодавством Латвійської Республіки, та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською Е.Ю., реєстраційний номер 2948, 2949, далі Договір іпотеки, та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру іпотек запис № 12604343 про обтяження іпотекою предмета іпотеки за оспорюваним договором - нежитлового приміщення загальною площею 1 032,30 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на наступні обставини. 06.05.1995 року між Позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб. За час перебування в шлюбі Відповідачем [PERSON] було придбано вказане нежитлове приміщення. 23.08.2007 року між Відповідачем [PERSON] та АТ "Parex banka" був укладений оспорюваний Договір іпотеки, згідно умов якого Відповідач [PERSON] передав вказане нежитлове приміщення в іпотеку АТ "Parex banka". Оскаржуваний договір іпотеки № 2.1.16.4. - 07/22-ІЕ1 було укладено Відповідачем [PERSON] без згоди Позивача з посиланням на шлюбний договір від 28.03.2007 року за умов якого рухоме та нерухоме майно, набуте подружжям за час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є особистою власністю дружини або чоловіка, на чиє ім'я воно зареєстроване. Разом з цим, рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 06.09.2012 року, яке набрало законної сили та є чинним, зазначений шлюбний договір визнаний недійсним. За вказаних обставин, позивач, просить визнати недійсним оспорюваний Договір іпотеки з підстав, передбачених ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК як такий, що суперечить положенням ст.ст.63, 69 СК України, ст.369 ЦК України, ст.6 Закону України «Про іпотеку», оскільки укладений без згоди іншого співвласника - позивача як іншого з подружжя [PERSON] Крім того, посилається на те, що вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 08.02.2013, було встановлено, що договір іпотеки було укладено внаслідок введення відповідача [PERSON] в оману, позивач вважає наявними підстави для визнання оспорюваного Договору іпотеки недійсним на підставі ст.230 ЦК України. За тих же обставин позивач, вважаючи нікчемним Кредитний договір №2.1.16.4.-07/22 від 23.08.2007, в забезпечення якого укладено оспорюваний Договір іпотеки, як такий, що порушує публічний порядок, зокрема, оскільки Кредитний договір був спрямований на порушення конституційних прав і свобод громадянина та незаконне заволодіння майном відповідача [PERSON] і укладений внаслідок вчинення злочину, просить визнати недійсним і оспорюваний Договір іпотеки. Сторони в судове засідання не з'явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 06.05.1995 року між Позивачем та Відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Ставищенського району Київської області. За час перебування в шлюбі Відповідачем [PERSON] було придбано нежитлове приміщення загальною площею 1 032,30 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та складає 13/100 від всього домоволодіння. Нежитлове приміщення було придбано на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між Відповідачем [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Апстар Контінентал Юкрейн» від 28.03.2007 року, зареєстровано в реєстрі за № 328. Право власності Відповідача [PERSON] зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 12 квітня 2007 року за № 135. 23.08.2007 року між Відповідачем [PERSON] та Відповідачем АТ "Parex banka", найменування змінено на Акціонерне товариство "Реверта", юридичною особою за законодавством Латвійської Республіки, був укладений договір іпотеки № 2.1.16.4. - 07/22-ІЕ1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською Е.Ю., реєстраційний номер 2948, 2949, згідно умов якого Відповідач [PERSON] передав вказане нежитлове приміщення в іпотеку, без згоди Позивача [PERSON] і на підставі шлюбного договору між [PERSON] та [PERSON] від 28.03.2007, згідно умов якого предмет Іпотеки вважався особистою власністю [PERSON], про що зазначено в договорі іпотеки і про наявність якого сторонам було достеменно відомо. 11.06.2012 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано обтяження іпотекою вказаного нежитлового приміщення на підставі оспорюваного Договору іпотеки, запис №93755. Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 06.09.2012 року, яке набрало законної сили та є чинним, шлюбний договір між Позивачем та Відповідачем [PERSON] від 28.03.2007, на підставі якого предмет Іпотеки вважався особистою власністю [PERSON] визнано недійсним. 08 лютого 2013 року вироком Шевченківського районного суду м. Києва у кримінальній справі відносно [PERSON], в особі якого укладено Кредитний договір, в забезпечення якого укладено оспорюваний договір Іпотеки, визнано винним у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 192, ч.1 ст. 358 КК України за фактом шахрайських дій при укладанні Кредитного договору №2.1.16.4.-07/22 від 23.08.2007, укладеного між АТ "Parex banka" та Компанією Lindmax LLP. Вказані обставини підтверджуються належними та допустимими письмовими доказами, які прийнято до уваги судом: копією договору купівлі продажу, копією акту прийому-передачі, копією реєстраційного посвідчення, копією Договору іпотеки, копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копією відомості з Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна, копією рішення Тетіївського районного суду Київської області, копією вироку Шевченківського районного суду м. Києва. Відповідно до ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України, в редакції чинній на час укладення оспорюваного Договору, підставою недійсності правочину є недодержання вимог про те, що зміст правочину, не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення оспорюваного Договору іпотеки, майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та положень законодавства України, яким регламентовано спірні правовідносини, оскільки у зв'язку з визнанням шлюбного договору між сторонами недійсним судом, враховуючи положення статті 236 ЦК України, щодо того, що правочин є недійсним з моменту його вчинення, передане в іпотеку відповідачем [PERSON] без згоди іншого з подружжя позивача [PERSON] за оспорюваним Договором іпотеки нежитлове приміщення, яке придбано [PERSON], у шлюбі, враховуючи положення ст.60 СК України, є спільним майном подружжя, суд надходить до висновку, що зміст оспорюваного правочину суперечить наведеним положенням ст.6 Закону України «Про іпотеку» і вважає наявними підстави для визнання цього правочину недійсним на підставі ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 і ч.4 ст.369 ЦК України. Встановлені вищезгаданим вироком суду обставини не мають юридичного значення для недійсності оспорюваного Договору Іпотеки, у тому числі з підстав, передбачених ст.230 ЦК України, оскільки встановлюють обставини укладення Кредитного договору, а не оспорюваного Договору, і крім того, не мають наслідком нікчемність Кредитного договору, оскільки таких наслідків не передбачено ст.230 ЦК України. Також, суд вважає відсутніми підстави вважати як оспорюваний Договір іпотеки, так і кредитний договір, нікчемним в силу положень ч.1 ст.228 ЦК України. Виходячи зі змісту ч.1 ст.228 ЦК України для наявності підстав вважати правочин таким, що порушує публічний порядок, предмет цього правочину має прямо передбачати порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Разом з тим, виходячи з положень ст.1054 ЦК України, ст.1 Закону України «Про іпотеку» та умов Кредитного договору та оспорюваного договору Іпотеки, таких положень предмети цих договорів не містять, оскільки по суті зводяться до відповідно кредитного та іпотечного зобов'язань, що не заперечували особи у справі. Постановою Верховного суду, якою скасовувались попередні рішення в цій справі зазначено, що суди неправильно застосували норми частини п'ятої статті 261 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення справи, а саме про те, що початок перебігу позовної давності для пред'явлення вимог про визнання недійсним спірного договору іпотеки починається зі спливом строку його виконання і, як наслідок, про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до цих вимог. При цьому, загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Щодо строку позовної давності, то суд погоджується з позицією позивача, оскільки вбачається, що цей строк не пропущений. Виходячи із встановлених обставин справи позивач звернувся з позовом в межах строку позовної давності, оскільки дізнався про порушення свого права у вересні 2011 року, коли отримала вимогу АТ Парекс Банка про дострокове погашення кредитних зобов`язань, відповідно до якого і довідалась про наявність іпотечного договору. Таким чином, суд вважає необґрунтованими та безпідставними посилання представників відповідача Акціонерного товариства "Реверта" на сплив позовної давності для звернення позивача за захистом свого права. Виходячи з вищевикладеного та положень ч.1 ст.215 ЦК України у зв'язку з недійсністю Договору іпотеки, підстава для реєстрації обтяження предмету іпотеки відсутня, суд вважає наявними підстави для вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку №93755 на підставі оспорюваного Договору іпотеки. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved