Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в якому зазначив, що [PERSON] є матір"ю малолітніх [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Відомості про батька у свідоцтвах про народження дітей записані за вказівкою матері відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України. [PERSON] зареєстрована у с.Трояни Добровеличківського району Кіровоградської області , але фактично проживає в с.Липняжка Добровеличківського району Кіровоградської області. За місцем проживання [PERSON], характеризується з негативної сторони, зловживає спиртними напоями, збирає у своєму помешкані людей схильних до зловживання алкоголю, про санітарний стан свого житла не дбає, вихованням дітей не займається, часто залишає дітей самих вдома без нагляду, або під нагляд сторонніх осіб у нетверезому стані. [PERSON] ніколи не переймалась питанням як покращити та створити певні зручності для дітей. Питання безвідповідального відношення до батьківських обов"язків [PERSON], виносилося на засідання коордиційної ради служби у справах дітей при РДА 30.01.2013 року. Народивши сина [PERSON], власноручно написала заяву на тимчасове утримання дитини у Кіровоградському Будинку дитини, куди малолітній [PERSON], був влаштований відповідно до розпорядження голови РДА від 20.02.2013 року терміном на 6 місяців. Впродовж 6 місяців мати не створила умов для належного утримання дитини і написала знову заяву на продовження терміну перебування сина у державному закладі до 6 місяців. У 2013 року розпорядженням голови РДА від 03.12.2013 року № 342-р малолітнього [PERSON] було повернуто у сім"ю матері, забезпечуючи дитині право на виховання у родинні і сподіваючись, що мати належним чином буде виконувати батьківські обов"язки, але сподівання виявились марними, згідно актів обстеження 2013-2016 р., [PERSON] не бажала змінювати свій спосіб життя. У квітні 2016 року [PERSON], самовільно залишила тубдиспансер, та поїхала проживати до свого батька в с.Трояни Добровеличківського району Кіровоградської області. Комісія, що виїхала на зазначену територію, переконалася, що відповідачка дійсно перестала лікуватися, у будинку де перебувала вона та діти антисанітарія, в зв"язку з чим було прийнято рішення госпіталізувати дітей до дитячого відділення Добровеличківської ЦРЛ, та поставлено дітей на облік, як такі, що опинилися в складних життєвих обставинах.Розглянувши подані документи районна комісія з питань захисту прав дітей дійшла висновку про необхідність позбавлення батьківських прав [PERSON] Але навіть після цього [PERSON] було надано ще одну нагоду зберегти в своїй родинні дітей, проте діти знову опинились в звичних умовах проживання, що спонукало позивача звернутися до суду з відповідним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, обгрунтувала позовні вимоги обставинами викладеними в позові, просить їх задовільнити. Відповідач в судовому засіданні, позовні вимоги не визнала, зазначає що вона не ухиляється від виконання своїх батьківських обов"язків, коли захворіла на туберкульоз, залишила своїх дітей у батька і пролікувалася. На даний час вона купила квартиру і проживає з дітьми окремо. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом втановлено, що [PERSON] [INFO] є матір"ю малолітньої [PERSON] [INFO], свідоцтво про народження [NUMBER], видане Добровеличківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області та малолітнього [PERSON] [INFO] , свідоцтво про народження [NUMBER], видане Добровеличківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області. Відомості про батька у свідоцтві про народження дітей записані за вказівкою матері відповідно до ст.135 Сімейного кодексу України, згідно витягів з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження від 06.05.2016 року №00016621776 та від 06.05.2016 року №00016621896 . Згідно ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Висновком органу опіки та піклування - Добровеличківської районної державної адміністрації Кіровоградської області (без дати, вихідний номер зазначений 27.04.2016 №01-32/118/2) встановлено наявність підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно малолітніх дітей [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] (а. с. 28). Зі змісту вищезазначеного висновку органу опіки та піклування підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо малолітніх дітей [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] стало те, що через відсутність умов для догляду за немовлям молодша дитина після народження була влаштована за заявою матері у Кіровоградський Будинок дитини, де перебувала впродовж року, після чого повернута в сім"ю матері. За час проживання на території Троянської та Липнязької сільських рад [PERSON] зарекомендувала себе негативно, зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, про санітарні умови помешкання, де проживають діти не дбає, взагалі відноситься до виконання батьківських обов"язків безвідповідально, у листопаді 2015 року була влаштована до Кіровоградського обласного тубдиспансеру хворою на туберкульоз, але не долікувалася, за неодноразові порушення режиму медичного закладу була виписана значно раніше. У позові зазначається, що обставинами для позбавлення батьківських прав відповідача щодо малолітніх дітей [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] є те, що відповідач характеризується негативно, зловживає спиртними напоями, збирає у своєму помешканні людей схильних до зловживання алкоголем, про санітарний стан свого житла не дбає, вихованням дітей не займається, часто залишає їх самих вдома або під нагляд сторонніх осіб у нетверезому стані з посиланням на довідку Липнязької сільської ради від 04.07.2016 року №3122 та довідку Троянської сільської ради від 25.07.2016 року №217, акти обстеження умов проживання дітей за 2013-2016 роки. Судом встановлено, що акти обстеження умов проживання дітей за 2013-2016 роки було складено 25.09.2013 р., 14.10.2014 р., 10.02.2015 р., 18.04.2016 р., 25.06.2016 р. Згідно зазначених актів, акти обстеження умов проживання дітей 25.09.2013 р., 14.10.2014 р. не підписані всіма членами комісії, крім того акт від 25.09.2013 р. є позитивним. В акті від 14.10.2014 р., 10.02.2015 р. не зазнечено адреса обстеження умов проживання, 18.04.2016 р. обстеження умов відбулося в [ADDRESS], результат бесіди - поставити дітей на облік СЖО, госпіталізувати дітей до ЦРЛ на обстеження, матір примусово направити на лікування, дітей тимчасово влаштувати в Центр реабілітації дітей. Обстеження умов проживання дітей 25.06.2016 р. було здійснення після надання висновку органу опіки та піклування. Крім того в позові зазначається що [PERSON] навіть після цього було надано ще одну нагоду зберегти в своїй родині дітей, віддаючи перевагу вихованню дітей в рідній сім"ї, беручи до уваги довідку з медичного закладу про те, що стан здоров"я відповідачки покращився і вона не заразна, будичи глибоко переконаними, що позбавлення батьківських прав - це крайня міра впливу на матір, [PERSON] було повернуто дітей. Відповідач визнає те, що вона 25.06.2016 року вона залишила сина [PERSON] дома з чужими людьми, проте коли вона залишала сина дома з данними людьми, вони були тверезі. За змістом пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Стаття 18 Конвенції про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року і підписана Українською РСР 21 лютого 1990 року, ратифікована постановою Верховної Ради УРСР 27 лютого 1991 року N 789-XII, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини (далі - Конвенція). Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. У рішенні у справі «Хант проти України», зокрема у пунктах 53, 54, Європейський суд з прав людини зазначив, що визначаючи, чи був захід, який оскаржується, "необхідним в демократичному суспільстві", Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах. Більше того, необхідно зважити, що зазвичай державні органи мають перевагу у безпосередньому спілкуванні з особами, яких стосується справа. Виходячи з цих міркувань, завдання Суду полягають не у виконанні обов'язків національних органів щодо визначення питань опіки чи доступу до дитини, а в дослідженні рішень, які виносились державними органами, здійснюючи свої дискреційні повноваження, на предмет їх відповідності Конвенції (див. рішення у справі Hokkanen v. Finland, від 23 вересня 1994 року, Серія A, N 229-A, ст. 20, п. 55 та mutatis mutandis рішення у справі Bronda v. Italy, від 9 червня 1998 року, п. 59). Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). З огляду на встановлені у цій справі судом факти, а також відповідні їм правовідносини, можливо стверджувати, що тепер відсутні ті виключні (виняткові, крайні) випадки, що дають суду можливість переконатися у наявності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дітей [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO]. З вищезазначених підстав суд вважає не погодитись та визнати необґрунтованим висновок Добровеличківської районної державної адміністрації Кіровоградської області про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо дітей [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] Пленум Верховного Суду України у змісті п. 18 постанови № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", зокрема роз'яснив, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. З урахуванням обставин цієї справи, суд вважає попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], що стосується піклування про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, зокрема: забезпечення необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей; спілкування з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; надавати дітям доступ до культурних та інших духовних цінностей; сприяти засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; виявляти інтерес до їх внутрішнього світу; створити умови для отримання ними освіти, поклавши при цьому на орган опіки та піклування контроль за виконанням таких обов'язків. Відповідно до вищевикладеного, суд не вбачає підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дітей [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], а відтак цей позов є необґрунтованим, у задоволенні якого слід відмовити.

Outcome: dismissed