Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

23.04.2018 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виділення в натурі частки із спадкового майна та визначення частки конкретних приміщень, визнання порядку користування будинком та прибудинковою земельною ділянкою що є у спільній частковій власності. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що після смерті батька позивача [PERSON] померлого [INFO] позивачу та її братам, відповідачам по справі [PERSON] та [PERSON] стало належати спадкове майно, а саме земельна ділянка площею 2,5702 га, яка розташована на території Дмитрівської сільської ради Фастівського району, земельна ділянка площею 0,2500 га та земельна ділянка площею 0,5722 га, які розташовані по [ADDRESS] та ? частки житлового будинку по [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] його діти та позивачка, як спадкоємиця, прийняли спадщину. При зверненні позивача з письмовою пропозицією до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про поділ в натурі житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельних ділянок, однак дана пропозиція була залишена без розгляду. А тому [PERSON] вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15.05.2018 року позовну заяву [PERSON] про виділення в натурі частки із спадкового майна та визначення частки конкретних приміщень, визнання порядку користування будинком та прибудинковою земельною ділянкою що є у спільній частковій власності залишено без руху. 24.05.2018 року, через канцелярію суду, надійшла письмова заява від представника позивача на виконання вимог ухвали суду, які були підставою для залишення заяви без руху. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25.05.2018 року відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. В підготовчому судовому засіданні представником позивача була подана заява про внесення змін до предмету та підстав позовних вимог, яка ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09.07.2018 року повернута представнику позивача. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09.07.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з'явилася, повідомлена вчасно та належним чином про час і місце розгляду справи, 03.09.2018 року, через канцелярію суду подала письмову заяву про залишення її позовної заяви без розгляду. В ході розгляду справи представник позивача позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. В подальшому подав письмову заяву про залишення позову без розгляду Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17.09.2018 року в задоволенні заяви [PERSON] про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено та продовжено розгляд справи по суті. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, в поданому до суду відзиві на позовну заяву в задоволенні позову [PERSON] просив відмовити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечував, вважає його необґрунтованим та безпідставним і просив в його задоволенні відмовити. В ході розгляду справи представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечувала та просила в задоволенні позову [PERSON] відмовити. В подальшому до суду не з'явилася та надала заяву про розгляд справи в її відсутність. В ході розгляду справи відповідач [PERSON] проти позову не заперечував. В подальшому до суду не з'явився та надав заяву про розгляд справи в його відсутність. Заслухвавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. При розгляді справи судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 1/3 частини житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 16.05.2016 року посвідченого Бігіч С.Ю. державним нотаріусом Фастівської районної державної нотаріальної контори Київської області, зареєстровано в реєстрі за №1355, 1/3 частину земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровим номером [NUMBER], розташованої на території [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 16.05.2016 року посвідченого Бігіч С.Ю. державним нотаріусом Фастівської районної державної нотаріальної контори Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 1359, на 1/3 частину земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER], площею 0,5722 га, розташованої на території [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 16.05.2016 року посвідченого Бігіч С.Ю. державним нотаріусом Фастівської районної державної нотаріальної контори Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 1361, 1/3 частини земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], площею 2,5702 га, розташованої на території Дмитрівської сільської ради Фастівського району Київської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 16.05.2016 року посвідченого Бігіч С.Ю. державним нотаріусом Фастівської районної державної нотаріальної контори Київської області, зареєстровано в реєстрі за № 1357. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є власниками 1/3 частини вказаного житлового будинку та земельних ділянок, як спадкоємці за заповітом після смерті батька [PERSON], який помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] виданого Виконавчим комітетом Дмитрівської сільської ради Фастівського району Київської області, актовий запис № 9. Відповідачу [PERSON] належить ? частина житлового будинку [ADDRESS] що підтверджується Договором дарування ? частини житлового будинку від 30.08.2016 року посвідченого Подаваленко М.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №472 та земельної ділянки площею 0,0407 га, розташованої в с.Півні Фастівського району Київської області, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER], що підтверджується Договором дарування земельної ділянки від 30.08.2016 року посвідченого Подаваленко М.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №474, земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої в с.Півні Фастівського району Київської області, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], що підтверджується Договором дарування земельної ділянки від 30.08.2016 року посвідченого Подаваленко М.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №473. Звертаючись до суду з даним позовом позивач просить припинити право спільної сумісної власності із співвідповідачами [PERSON] та [PERSON] виділивши їй в натурі належну їй ? частину житлового будинку [ADDRESS] з зазначенням відповідних приміщень згідно плану. Так, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.05.2016 року посвідченого Бігіч С.Ю. державним нотаріусом Фастівської районної державної нотаріальної контори Київської області, зареєстровано в реєстрі за №1355. [PERSON], як донька спадкодавця [PERSON], який помер [INFO], отримала як спадщину за заповітом 1/3 частини житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] Виходячі з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна від 20.05.2016 року за позивачем зареєстровано ? частину житлового будинку [ADDRESS]. Підставою виникнення права власності зазначено свідоцтво про право на спадщину, [NUMBER], виданий 16.05.2016 року Фастівською районною державною нотаріальною конторою Київської області. Як встановлено в судовому засіданні згідно правовстановлюючих документів ? частини житлового будинку [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] та відповідачам [PERSON], [PERSON], розмір житлової площі всього будинку становить 116,4 кв.м. Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно інші ? частини житлового будинку належить відповідачу [PERSON], із зазначенням адреси: житловий будинок [ADDRESS] розмір житлової площі всього будинку становить 116,4 м.кв. Таким чином, житловий бдинок №23 і житловий будинок №25 фактично є одним житловим будинком і на даний час перебуває у спільній частковій власності сторін. Даний факт не заперечується сторонами, а тому позовні вимоги щодо припинення права спільної сумісної власності є неможливим. Стаття 356 ЦК України передбачає, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст.361 ЦК України встановлено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Виходячі з положень ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Статтями 363, 367 ЦК України передбачено, що поділ (виділ частки) майна, що є об'єктом спільної часткової власності, в натурі між співвласниками припиняє право спільної часткової власності щодо цих співвласників. Виходячи зі змісту цих норм, поділ (виділ частки) є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку самостійним виходом, що виключає можливість залишення у спільному користу- ванні співвласників будь-яких приміщень будинку. Під час вирішення зазначених спорів суди повинні враховувати роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок». Зокрема, виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України та роз'яснень, що містяться в п. 6 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі те, якщо при цьому можливо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинк у в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими при- міщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. Також, як роз"яснив в своїй Постанові від 16.05.2018 року у справі №61-3510 св18 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду "Виходячі з аналізу змісту норм статтей 183, 358,364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна. Що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно не можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то, з урахуванням конкретних обставин, такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співласнику частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Позивач в позовних вимогах просить виділити їй в натурі належну їй 1/4 частину вказаного житлового будинку з виділенням їй у власність конкретні приміщення і зазначила які саме, однак, не надала доказів, чи відповідає таке виділення її частці і чи не порушуються права інших співласників житлового будинку, чи можливий такий виділ в натурі. При цьому у позовних вимогах позивач просить виділити конкретні приміщення відповідачам [PERSON] та [PERSON], що є порушенням їх прав, а саме співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (ст.361 ЦК України). В ході розгляду справи представник позивача заявляв клопотання про призначення експертизи однак, не надав суду належних доказів в обгрунтування вказаного клопотання, а в подальшому ним та позивачем не було ініційовано повторно дане клопотання. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач, однією із вимог зазначив про зобов"язання відповідачів укласти окремі договори з організаціями надавачів послуг та розділити особові рахунки і відрізати визначену судом частину будинку, що буде у власності відповідачів від опалення та газопостачання позивача [PERSON], проте, дані вимоги також, не підлягають задоволенню так, як відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків. Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контраагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України). Зважаючи на зазначене, вказані позовні вимоги не відносяться до вирішення їх судом. Також, позивачем в позовних вимогах ставиться вимога про виділення їй в натурі частину земельних ділянок, що відповідає її розміру. Як зазначалося судом згідно до ст.364, 367 ЦК кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст.183 цього кодексу. Аналогічне положення закріплено в ч.3 ст.88 ЗК України. Частиною 1 цієї статті передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а в разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам житловий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні ст.88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі. За правилом ч.2 ст.120 ЗК, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Частина 4 ст.120 ЗК (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. Аналіз змісту норм ст.120 ЗК дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК у поєднанні з нормою ст.125 ЗК слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Таким чином, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою або якщо виділ частки будинк у в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, які не були спростовані сторонами з урахуванням встановлених судом обставин, а тому позов є передчасним та не підлягає задоволенню. Представником відповідача [PERSON], подано до суду заяву про стягнення з позивача компенсації здійснених відповідачем витрат пов"язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов"язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частина друга ст.141 ЦПК України передбачає, що інші судові витрати, пов"язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Як зазначив у Ухвалі ВССУ у справі №6-32389ск15 від 19.01.2017 розмір витрат на правову допомогу у цивільній справі визначається домовленістю (договором) між стороною у справі та особою, яка надає правову допомогу і не повинен перевищувати граничний розмір встановлений ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Склад та розмір таких витрат є предметом доказування у справі. Доказами витрат є: договір доручення або про надання правової допомоги, акт приймання-передачі виконаних робіт та документи, які свідчать про оплату гонорару (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Можуть бути також стягнуті витрати на правову допомогу, які понесені стороною і у разі вчинення дій поза судовим засіданням, але у конкретній справі, що розглядається судом (ВССУ від 14. 09.2016р. у справі 537/3062/15-ц). Таким чином, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» затверджено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, пов'язаних з розглядом справ. Так, граничний розмір витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 % розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи фахівця у галузі права, тобто 487 гривень 20 копійок за одну годину роботи. Склад та розміри витрат, пов'язаних оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження) (ВССУ у Ухвалі від 06.04.2016 року). Отже, стороні, на користь якої прийняте рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги. При розрахунку розміру відшкодування має враховуватися час на надання правової допомоги: 1) у судовому засіданні; 2) під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; 3) під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження оплати витрат на правову допомогу предтавником відповідача надано: договір про надання професійної правничої допомоги від 15.06.2018, акти надання послуг від 18.07.2018 року, від 06.08.2018 року, від 20.08.2018 року, від 27.08.2018 року та розрахунок вартості послуг, при цьому не вказано та не надано належних доказів про розмір понесених витрат. З огляду на викладене, суд вважає, відсутні правови підстави для стягнення з позивача на користь відповідача [PERSON] витрат на правову допомогу.

Outcome: dismissed