Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

19.03.2015 року ПАТ «Банк» Фінанси та Кредит» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами 25.06.2007 року було укладено кредитний договір, згідно умов якого [PERSON] отримав кошти у розмірі 35310 доларів США. У зв»язку з неналежним виконанням зобов»язань за Кредитним договором у позичальника перед банком утворилась заборгованість, яка станом на 07.10.2014 року склала 260254,29 грн., яку і просить стягнути позивач. 04.01.2016 року [PERSON] також звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк» Фінанси та Кредит» про визнання недійсним кредитного договору та додаткової угоди до нього. Свої позовні вимоги мотивував тим, що укладений між сторонами Кредитний договір та додаткова угода до нього є недійсними, оскільки суперечать приписам ЗУ «Про захист прав споживачів» та Цивільного кодексу України. Посилався, що кредитні кошти в сумі 35310 доларів США у вказаній сумі та відповідній валюті видано йому не було. Зазначає, що згідно умов договору та угоди всі зобов»язання повинні виконуватись в Долларах США, чим на позичальника покладені всі валютні ризики, крім того, в заяві на отримання кредиту від 25.06.2007 року було зазначено валюту кредиту - доллар, форма отримання кредиту - готівка через касу банку, а натомість готівкою гроші не видавались, а були перераховані на рахунок СП ЗАО «Дніпро Мотор Інвест» у гривні. Протокольною ухвалою суду від 16.02.2016 року справу ПАТ «Банк» Фінанси та Кредит» до [PERSON] про стягнення заборгованості об»єднано зі справою [PERSON] до ПАТ «Банк» Фінанси та Кредит» про визнання недійсним кредитного договору в одне провадження. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19.02.2016 року позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 03-572/07А від 25.06.2007 року в сумі 225 682 ,38 грн. В задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним кредитного договору - відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 2 602, 53 грн. судового збору. Додатковим рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22.04.2016 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсною додаткової угоди від 09.04.2009 року до кредитного договору № 03-572/07-А від 25.06.2007 року - відмовлено. Не погоджуючись з вказаними рішеннями місцевого суду [PERSON] подав апеляційні скарги, де просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовити в повному обсязі, а позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним кредитного договору та додаткової угоди до нього задовольнити. Доводи апеляційних скарг зводяться до того, що оскаржувані рішення суду є незаконними та необгрунтованими, судом не повно з»ясовані обставини справи. Так, судом не прийнято до уваги розрахунок заборгованості представників [PERSON], яким можна спростувати розрахунок банку, не досліджено вказаний розрахунок, чим суд грубо порушив норми ст. 212 ЦПК України, разом з тим прийняв до уваги розрахунок банку, який є невірним та незрозумілим. Заявник вказує, що під час укладання кредитного договору з позичальником ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було порушено вимоги ч. 10 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Щодо визнання недійсності договору [PERSON] зазначає, що у кредитному договорі немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, інформації про реальну процентну ставку, про те що, валютні ризики має нести споживач послуг, банком не надано [PERSON], як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту. Суд прийшов до помилкового висновку, що сторони досягли згоди по всіх істотних умовах договору. Здійснюючи свою підприємницьку діяльність, при володінні інформацією про наявність обмежень встановлених п. «в» ст. 5 Декрету НБУ, якою було визначено наявність необхідного, що має бути встановлено законом, обмеження щодо терміну і суми валютних кредитів, банк не мав права свавільно застосовувати законодавство України, користуючись юридичною необізнаністю споживача послуг. Кредитний договір та додаткова угода суперечать вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів» та Постанові НБУ № 168, крім того укладаючи кредитний договір в іноземній валюті банк здійснив нечесну підприємницьку діяльність. Не погоджується зі стягнутим судовим збором у повному обсязі, а саме у розмірі 2602,53 грн., оскільки позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» був задоволений частково. Рішення суду першої інстанції в частині не задоволених вимог на користь банку не оскаржується, тому не є предметом перегляду апеляційного суду. Вислухавши суддю-доповідача, представників [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], обговоривши доводи апеляційних скарг та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. По справі встановлено, що 25.06.2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 03-572/07-А, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 35 310 дол. США, із строком повернення до 24.06.2014 року (а.с.6-14, 21-22 Том 1). 09.04.2009 року між сторонами по справі була укладена Додаткова угода до вказаного вище кредитного договору, згідно якої строк повернення кредитних ресурсів встановлений до 24.06.2016 року. (а.с.16-20 Том 1 ). В забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором № 03-572/07-А від 25.06.2007 року був укладений договір застави рухомого майна (а.с. 23-24 Том 1 ). Як вбачається зі Статуту ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» змінило найменування Банку на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», який є правонаступником щодо всіх прав та зобов'язань ВАТ Банк «Фінанси та Кредит» (а.с.45-50 Том 1 ). У зв»язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов»язань згідно Кредитного договору у [PERSON] перед банком станом на 07.10.2014 року утворилась заборгованість, яка згідно розрахунку за період з 25.06.2007 року по 07.10.2014 року склала 260 254,29 грн., з яких: сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту - 166 312,12 грн., сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту - 25 461,02 грн., сума строкової заборгованості по відсоткам - 2 956,58 грн, сума простроченої заборгованості по відсоткам - 16 952,66 грн., пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам - 48 571,91 грн. (а.с.30-41 Том 1 ). Вирішуючи позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON] про стягнення заборгованості місцевий суд прийшов до висновку, що відповідач порушив зобов'язання, взяті на себе за договором кредиту № 03-572/07-А від 25.06.2007 року, а тому на підставі ст. ст. 526, 536, 551, 599, 611, 1050, 1054 ЦК України, позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення з [PERSON] заборгованості з врахуванням сімейного та матеріального стану боржника, заяви про застосування позовної давності підлягають задоволенню частково, заявлений розмір неустойки стягнуто у межах строку позовної давності. З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд. Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним кредитного договору та додаткової угоди суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, який ґрунтується на матеріалах справи, відповідає вимогам законодавства та не спростовується доводами апеляційної скарги, враховуючи наступне. Так, відповідно до положень статей 6, ч. 1 ст. 626, ст. 627, ч. 1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ч. 1 ст. 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Певні особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту встановлено Законом України „Про захист прав споживачів". Згідно ст. 526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). З довідки - розрахунку заборгованості за кредитом (а.с. 30-41 Том 1 ) вбачається, що у позичальника [PERSON] з неналежним виконанням кредитного договору перед банком утворилась заборгованість за період з 25.06.2007 року по 07.10.2014 року в сумі 260 254,29 грн. Доводи скарги щодо незаконності оскаржуваного рішення в частині стягнення грошових коштів заявник обґрунтовує наявністю наданого відповідачем розрахунку, який в порушення вимог ст. 212 ЦПК України судом було залишено поза увагою, крім того не звернув уваги суд першої інстанції і на не направлення або направлення не за тією адресою вимоги. Вказані доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Не є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішенння суду в частині не задоволення вимог по зустрічному позову, враховуючи наступне. Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні. За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. При цьому нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому. В обгрунтування недійсності оспорюваного кредитного договору [PERSON] посилається на укладення споживачем фінансової послуги під впливом помилки, оскільки сукупністю дій банку позичальника було введено в оману. Статтею 229 ЦК України встановлено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, а статтею 230 ЦК України - під впливом обману, і, виходячи з аналізу зазначених норм права, як обман, так і помилка, є самостійними підставами для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України замовчування стороною існування наявності обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину, є обманом. Визначення поняття обставин, що мають істотне значення, викладено в абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України, під якими розуміється помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Крім того, відповідно до ст. 19 ЗУ „Про захист прав споживачів" будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 ч. 1 ст. 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЗУ „Про захист прав споживачів" в редакції, яка діяла на час укладення договору (далі - Закон), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Недотримання зазначених вимог відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно ч.ч. 1, 2, 5, 6, 7 ст. 18 Закону Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Таким чином, статті 18, 19 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII „Про захист прав споживачів" передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Аналізуючи положення ст. 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому. Положення ст. 18 ЗУ „Про захист прав споживачів" щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права. Так, відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та з'ясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав. Необхідність встановлення причинно - наслідкового зв'язку у договірних правовідносинах порушення законних прав позивача в зв'язку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів вбачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, №6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та №6-110 цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року. Крім того, відмовляючи в задоволенні позову [PERSON], суд виходив не лише з аналізу умов Кредитного договру, а й вимог законодавства, якими регулюються правовідносини та дав належну оцінку, як обставинам справи в цілому, так здійснив системний аналіз норм, якими строни обґрунтовували позовні вимоги в цілому. Як вбачається з Кредитного договору №03-572/07-А від 25.06.2007 року, в договорі зазначено найменування та місцезнаходження кредитодавця - ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», в особі заступника начальника відділення № 3 філії «Київське регіональне управління» ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» Кузіної О.О.; кредитні умови, зокрема, визначено, що банк зобов'язується надати позичальнику кредитні ресурси в сумі 35310 дол. США з оплатою за процентними ставками, встановленими п.4.1. Кредитного договору; п. 2.3. Договору передбачено цільове використання Кредиту, а саме: кредитні ресурси отримані позичальником за Договором кредиту використовуються за цільовим призначенням: для придбання автомобіля HONDA ACCORD. Пунктом 3.2. договору визначено строк кредитування - позичальник зобов»язується повністю повернути Кредитні ресурси до 24.06.2014 року. Пунктом 4.1. укладеного кредитного договору передбачені процентні ставки за користування кредитом. Відповідно до п. п. 3.3. укладеного кредитного договору погашення заборгованості за кредитним ресурсами здійснюється шляхом перерахування на рахунок щомісячного мінімального платежу у розмірі 421 доларів США. 09.04.2009 року між сторонами по справі була укладена Додаткова угода до Кредитного договору, згідно якої строк повернення кредитних ресурсів встановлений до 24.06.2016 року. (а.с.16-20 Том 1 ). Крім того між стронами також підписаний Додаток № 1 до Кредитного договору № 03-572/07-А від 25.06.2007 року (графік зниження розміру заборгованості) (а.с. 15 т.с. 1), який містить розмір щомісячних нарахованих відсотків, за умови дотримання графіку, та додаток № 1, який міститься в додатковій угоді (а.с. 18-20 т.с. 1 ). Підписавши договір про надання кредиту в іноземній валюті, позичальник погодився, що укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту, оскільки незмінність курсу гривні до іноземної валюти законодавчо не закріплена. Як вбачається, в Договорі зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як ч. 4 Закону, так і Законом України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", в тому числі і щодо валюти кредитування. Аналіз встановлених обставин дає підстави стверджувати, що Банк у письмовій формі надав позичальнику вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, попередивши, що валютні ризики під час виконання зобов'язань покладені на позичальника, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем Договору та графіку погашення. Крім того, волевиявлення [PERSON] на укладення кредитного договору, та отримання згідно умов договору саме доларів США, підтверджується наявними в матеріалах справи фінансовими документами, систематичною сплатою протягом тривалого часу періодичних платежів згідно умов договору. Виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору та підписанням додаткової угоди до Договору позивач фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні Договору. Своїми підписами на кожній сторінці кредитного договору, додатку до нього, додаткової угоди позичальник фактично підтверджував своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків. Так, в обґрунтування незаконності рішенння суду першої інстанції заявник вказує, що згідно умов договору та угоди всі зобов»язання повинні виконуватись в Долларах США, чим на позичальника покладені всі валютні ризики, крім того для здійснення валютних операцій банк зобов»язаний мати генеральну ліцензію. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним нормативно-правовим актом, який установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет). Згідно зі ст. 2 ЗУ "Про банки і банківську діяльність" кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Судом апеляційної інстанції встановлено наявність Банківської ліцензії № 28 виданої ТОВ «Банку «Фінанси та Кредит» 20.01.2003 року, Дозволу № 28-1 та Додатку до Дозволу № 28-1, щодо здійснення банківських операцій з іноземною валютою на момент укладенння кредитного договору (а.с. 80-83 т.с. 2). Враховуючи, що відсутні правові підстави для визнання недійсним договору в частині розміру отриманих в кредит коштів, виду валюти та розміру відсотків по кредиту, то відсутні підстави для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним в цілому, а за викладених обставин обґрунтованими є висновки суду першої інстанції і в частині відмови в задоволенні вимог щодо визнання недійсною додаткової угоди. Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги, про те що, умови кредитного договору містять ряд суттєвих порушень, як ЗУ «Про захист прав споживачів», так і Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року № 168, відсутностості в договорі відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, інформації про реальну процентну ставку, про те що, валютні ризики має нести споживач послуг, банком не надано [PERSON], як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, що призвело до порушень прав споживача банківської послуги, є безпідставними. Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Виходячи з аналізу зазначеної норми права, підставою для визнання правочину недійсним є його невідповідність вимогам закону на час його укладення, а тому наступні дії сторін, пов'язані з невиконанням чи неналежним виконанням умов договору, зокрема і виплати чи невиплати позичальнику кредитних коштів не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним. За таких обставин, посилання [PERSON] в обґрунтування недійсності кредитного договору на обставини, які стосуються виконання умов кредитного Договору не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним. За викладених обставин, посилання в апеляційній скарзі на Міжнародні акти, зокрема на Резолюцію Генеральної асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 р. № 39/248, Хартію захисту споживачів, ухвалену 25 сесією консультативної асамблеї Європейського союзу у 1973 році за № 543, висновків суду першої інстанції не спростовують. Судом враховано сімейний та матеріальновий стан боржника, крім того [PERSON] було подано заяву про застосування строків позовної давності, на підставі чого судом першої інстанції заявлений розмір неустойки стягнуто у межах строку позовної давності, рішення в цій частині сторонами не оскаржується. Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд

Outcome: partial