Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який у подальшому уточнив та в остаточному варіанті просить суд стягнути з відповідача на його користь втрачений заробіток в сумі 15266 грн. 97 коп. та компенсацію за його несвоєчасну виплату в розмірі 28096 грн. 05 коп., посилаючись на те, що він працював на підприємстві відповідача де 21.08.1997 року під час виконання трудових обов"язків потрапив у ДТП, внаслідок якої отримав виробничу травму. Згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії від 26.05.1998 року йому встановлена ступінь втрати професійної працездатності 60% та ІІ група інвалідності. Проте на порушення вимог Положення про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, в установах та організаціях, відповідач не здійснив розслідування нещасного випадку та не склав акт форми Н-1, в результаті чого позивачу не визначали розмір втрати заробітку внаслідок каліцтва і не здійснювали його виплати. Тільки на виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03.06.2013 року відповідач склав акт форми Н-1 від 08.08.2013 року №01-13 про нещасний випадок, пов"язаний з виробництвом, згідно з яким Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Житомирі здійснювались виплати з 2011 року. В судовому засіданні позивач підтримав позов та просив його задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову. В судовому засіданні представник третьої особи - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Житомирі просила відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи - Житомирської місцевої прокуратури в судовому засіданні просив задовольнити позов. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] з 04 липня 1997 року працював на посаді торгового представника відділу продажу Житомирської філії підприємства з іноземними інвестиціями "Кока-Кола Аматіл Україна Лімітед", правонаступником якого є ІП "Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед", що підтверджується записами в трудовій книжці позивача, а також копіями наказів по підприємству. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03.06.2013 року встановлено, що 21 серпня 1997 року сталася ДТП за участю позивача, внаслідок якої останній під час виконання ним своїх обов"язків отримав виробничу травму. Також вказаним рішенням зобов"язано відповідача скласти акт про нещасний випадок на виробництві відповідно до Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 року №1232. Відповідно до акту форми Н-1 від 08 серпня 2013 року №01-13 [PERSON], керуючи автомобілем відповідача, під час виконання трудових обов"язків 21 серпня 1997 року потрапив у ДТП, внаслідок якої отримав тілесні ушкодження. Причинами нещасного випадку визначено порушення позивачем правил дорожнього руху та недоліки під час навчання безпечним прийомам праці, у тому числі відсутність проведення інструктажу, відсутність проведення медичного обстеження. У зв"язку з отриманою виробничою травмою [PERSON] за висновком МСЕК від 26 травня 1998 року визнаний інвалідом ІІ групи та йому визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 60 %, а з 10 грудня 2011 року позивачу була встановлена інвалідність ІІІ групи. Вперше акт про нещасний випадок на виробництві був складений відповідачем 21 серпня 1997 року, проте в ньому було зазначено, що нещасний випадок трапився тільки за вини позивача. Статтею 455 ЦК Української РСр в редакції 1963 року передбачено, що в разі заподіяння каліцтва або ушкодження здоров'я організація чи громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому заробіток, втрачений ним внаслідок втрати або зменшення працездатності, а також відшкодувати витрати, викликані ушкодженням здоров'я (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо). Відповідно до ст.456 Української РСР та п. 1 Правил (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) власник підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Відшкодування шкоди на час встановлення стійкої втрати працездатності проводилось власником на підставі зазначених вимог Закону та Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, а з 01 квітня 2001 року Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»). Із роз'яснень, викладених у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вбачається, що за вимогами про продовження платежів виплати провадяться за весь попередній час, протягом якого належало відшкодовувати шкоду, без обмеження будь-яким строком (з дня закінчення попередніх виплат вимоги про їх продовження задовольняються за умови, що МСЕК (а у відповідних випадках - судово-медична експертиза) підтвердила втрату працездатності та її відсоток за цей період). В інших випадках виплати, призначені, але своєчасно не одержані потерпілим або особою, яка має право на їх одержання, а також вимоги про перерахунок (наприклад, за відсотком втрати працездатності) сум щомісячних платежів, раніше визначених судом або роботодавцем, підлягають задоволенню за час, що не перевищує трьох років. Таким чином, право на отримання відшкодування шкоди позивач мав з часу встановлення стійкої втрати працездатності - з 26 травня 1998 року (первинний огляд у МСЕК, якою встановлено 60 % втрати професійної працездатності), а до суду позивач звернувся з позовом лише 23.04.2014 року, тобто після спливу трьох років, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed