Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-30 00:00:00

25 серпня 2016 року позивач [PERSON] , через свого уповноваженого представника в особі [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати незаконним та скасувати наказ ректора Харківської державної академії культури № 90-к від 24.06.2016 року , стягнути з відповідача на його користь середньомісячний заробіток за час невиконання рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 25.11.2015 року у справі №638/6081/15-ц за період з 26.11.2015 року по день ухвалення судового рішення у справі, стягнути на його корить грошову компенсацію моральної шкоди в розмірі 52 200,00 грн , стягнути на його користь судові витрати в розмірі 6 380, 00 грн. Ухвалою судді від 29.08.2016 року відкрито провадження у справі . 21.02.2017 року позивач подав до суду позовну заяву, в якій просить визнати правочин ( строковий договір), оформлений наказом № 36-к від 18.03.2016 року недійсним та стягнути з відповідача - Харківської державної академії культури на його користь судові витрати. Ухвалою судді від 27.02.2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 06.03.2017 року за клопотанням предсчтаувника позивача об"єднано в одне провадження позовні вимоги позивача [PERSON] до Харківської державної академії культури, третя особа- ректор Харківської державної академії культури Шейко Василь Миколайович, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду, стягнення моральної шкоди та судових витрат по судовій справі № 638/13849/16-ц ( номер провадження 2/638/342 /17) , та позовні вимоги позивача [PERSON] до Харківської державної академії культури, третя особа- ректор Харківської державної академії культури Шейко Василь Миколайович, про визнання правочину, оформленого наказом № 36-к від 18.03.2016 року недійсним, стягнення судових витрат . В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 25.11.2015 року у справі №638/6081/15-ц, яке залишено без змін ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 09.03.2016 року , серед іншого зобов`язано Харківську державну академію культури поновити його на посаді доцента кафедри культурології та медіа - комунікацій Харківської державної академії культури. На його думку , виданий ректором Харківської державної академії культури наказ від 18.03.2016 року №36-к про поновлення на роботі на посаді доцента кафедри культурології та медіа - комунікацій Харківської державної академії культури не може свідчити про виконання відповідачем рішення суду, так як у п.1 наказу йдеться мова про поновлення його на роботі з 01 липня 2014 року до закінчення 2015/2016 навчального року- тобто по 30 червня 2016 року , проте в рішенні Дзержинського районного суду м.Харкова від 25.11.2015 року не йдеться про прийняття на роботу за строковим трудовим договором та про обмеження роботи певними часовими рамками, в його трудовій книжці відсутній запис про поновлення його на роботі. За таких обставин вважає, що у нього ій не могло винукнути обов`язку з`являтися на роботі, адже фактично його на роботі не було поновлено, а тому наказ №90-К від 24.06.2016 року про звільнення його з роботи за прогули без поважних причин з 21.03.2016 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Оскільки рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 25.11.2015 року в частині поновлення його на роботі не було виконано відповідачем , до сплати підлягає середній заробіток за період з 26.11.2015 року по день ухвалення рішення у справі . Незаконними діями відповідача порушено звичаний устрій його життя , що призвело до глибоких душевних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків , що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, він залишився без стабільного джерела доходів та улюбленої праці. Оскільки він не є фахівцем в галузі права, то 18.05.2016 року уклав договір про надання правової допомоги зі своїм представником [PERSON]. Свої вимоги про визнання недійсним правочину (строковий договір) , оформленого наказом ректора Харківської державної академії культури №36-к від 18.03.2016 року про поновлення на роботі , позивач обґрунтовує тим, що рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 25.11.2015 року у справі №638/6081/15-ц, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, Харківську державну академію культури зобов"язано поновити його на посаді доцента кафедри культурології та медіа - комунікацій Харківської державної академії культури. 21.03.2016 року його ознайомили з наказом №36-к від 18.03.2016 року. Після ознайомлення з яким, він власноручно на наданому для ознайомлення наказі №36-к від 18.03.2016 року написав, що наказ не відповідає всім вимогам щодо умов поновлення на роботі, тобто в такий спосіб виразив свою незгоду з запропонованими умовами трудового договору. Вважає, що до дня видачі відповідного наказу №36-к від 18.03.2016 року , відповідач не узгодив з ним умови трудового договору, не мав його згоди на запропоновані умови трудового договору, бо він не писав заяву відповідного змісту. Видав наказ №36-к від 18.03.2016 року та листом від 23.03.2016 року, відповідач зобов`язав його приступити до роботи за доданим до листа вже визначеним відповідачем графіком ( розкладом) та видом робіт. На думку позивача, такі дії відповідача і як наслідок виданий ректором Харківської державної академії культури наказ №36-к від 18.03.2016 року, не відповідають вимогам ст.43 Конституції України, положенням ст.ст. 2, 5-1, 21, 23, 24 КЗпП України, порушують його право на вільний вибір праці, виду діяльності, професії, роду занять і роботи. В судовому засіданні позивач та його уповноважені представники- [PERSON]. та [PERSON] , підтримали заявлені вимогни , просили їх задовольнити з підстав, наведених в їх обґрунтування. Просили звернути увагу на той факт, що позивача не було поновленно на роботі , а відповідно не було підстав у останнього приступити до роботи, а тому звільнення працівника , якого не було поновлено на роботі, неможливе. Уповноважений представник відповідача Степанов В.Ю. в судовому засіданні позовніі вимоги позивача не визнав та заперечував проти їх задоволення. Свої заперечення мотивує тим, що рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі виконано академією в повному обсязі шляхом видачі наказу № 36-к від 18.03.2016 року про понвошлення на роботі та проведенням всіх необхідних виплат. Підставою для звільнення позивача стало допущення ним порушенням норм трудового законодавства через прогули без поважних причин. Ухвалою суду до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, було залучено ректора Харківської державної академії культури Шейка В.М. Уповноважений представник третьої особи Савченко Г.М. в судовому засіданні позовніі вимоги позивача не визнав та заперечував проти їх задоволення з тих підстав, на які вказав представник відповідача. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази, надані сторонами в обґрунтування свої вимог та заперечень, вивчивши матеріали справи у сукупності, доходить висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані, не підтверджені належними доказами, а тому не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.. 3 КЗпП України , законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Нормою ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинний був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У випадку пропуску з поважних причинах строків, встановлених ст.. 233 КЗпП України, районний суд може поновити ці строки, у відповідності до вимог ст. 234 КЗпП України. Позивач звернувся до суду з дійсним позовом 25 серпня 2016 року, тобто у встановлений Законом строк. Судовим розглядом справи встановлено та не заперечується сторонами, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.11.2015 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до Харківської державної академії культури про незаконність звільнення з роботи, визнано звільнення [PERSON] з роботи назаконним та зобов"язано академію культури поновити [PERSON] на посаді доцента кафедрі культурології та медіа- комунікацій, стягнуто на користь [PERSON] грошову компенсацію за час вимушеного прогулу з 01.07.2014 року по 25.11.2015 року, стягнуто грошову компенсацію моральної шкоди. На викоання рішення суду, яке набрало законної сили, наказом ректора Харківської державної академії культури від 18.03.2016 року №36-к [PERSON] поновлено на роботі на посаді доцента кафедри культурології та медіа - комунікацій Харківської державної академії культури на 0,5 робочого дня з 1 липня 2014року до закінчення 2015/2016 навчального року - по 30 червня 2016 року. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. В резолютивній частині вказаного вище рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 25.11.2015 року не вказано про поновлення [PERSON] на роботі за безстроковим трудовим договором, як про це вказує позивач в своїй позовній заяві. Наказом ректора Харківської державної академії культури від 18.03.2016 року №36-к [PERSON] поновлено на роботі на посаді доцента кафедри культурології та медіа - комунікацій Харківської державної академії культури на умовах існуючого до звільнення позивача строкового трудового договору, укладеного у відповідності до письмової заяви [PERSON] від 31.10.2013 року , в якій він просив перевести його з 1 листопада 2013 року на посаду доцента кафедри культурології та медіа - комунікацій на 0,5 ставки по 30 червня 2014 року та наказу №142-к від 31.10.2013 року про переведення [PERSON] провідного наукового співробітника з 1 листопада 2013 року по 30 червня 2014 року на посаду доцента кафедри культурології та медіа - комунікацій на 0,5 робочого дня як такого, що обрано за конкурсом. Про ознайомлення з наказом №142-к від 31.10.2013 року свідчить особистий підпис [PERSON] на наказі. Таким чином, відповідачем дотримано вимог ч.1 ст.235 КЗпП України та поновлено позивача на попередній роботі. Відповідно до вимог ст.. 367 ЦПК України ( в редакції, яка діяла на час постановлення судового рішення), суд допускає негайне виконання рішення у справі про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. З пояснень учасників справи вбачається, що 25.11.2015 року головуючим по справі було постановлено вступну та резолютивну частини судового рішення. Учасники справи були присутні під час проголошення вступної та резолютивної частин судового рішення. У законодавчо визначений строк було виготовлено повний текст судового рішення. Таким чином, учасники справи були обізнані про те, що відповідач повинен був негайно після постановлення судового рішення видати наказ про поновлення працівника на роботі, а працівник повинен був негайно стати до роботи З урухуванням положень вказаної вище статті ЦПК України, відповідач повинен був негайно видати відповідний наказ про поновлення працівника на роботі , а працівник в свою чергу, повинен був негайно надати до відділу кадрів свою трудову книжку для вчинення відповідного запису , після чого негайно стати до роботи. З пояснень позивача , представників відповідача та третьої особи вбачається, що рішення суду не було виконано з дотриманням вимог ст.. 367 ЦПК України. На вказане рішення уповноваженим представником відповідача було подано апеляційну скаргу . Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 09 березня 2016 року апеляційну скаргу було відхилено, а рішення суду залишено без змін. За вказаних вище обставин, рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 25.11.2015 року , яким зобов`язано Харківську державну академію культури поновити [PERSON] на посаді доцента кафедри культурології та медіа - комунікацій Харківської державної академії культури, виконано відповідачем тільки 18 березня 2016 року шляхом видачі відповідного наказу ректора Харківської державної академії культури №36-к про поновлення [PERSON] на роботі на посаді доцента кафедри культурології та медіа - комунікацій Харківської державної академії культури на 0,5 робочого дня з 1 липня 2014року до закінчення 2015/2016 навчального року по 30 червня 2016року. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу власником підприємства, установи, організації який прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. В даному випадку стороно відповідача рішення суду було виконано з порушенням строків його виконання. 21.03.2016 року [PERSON] ознайомлено з наказом від 18.03.2016 року № 36-к про поновлення на роботі. Після ознайомлення з наказом , [PERSON] на наказі зробив запис про те, що наказ не відповідає всім вимогам щодо умов поновлення. В судовому засіданні позивач пояснив, що у зв"язку з тим, що він не погодився з формулюванням умов його поновлення на роботі, трудову книжку не надавав до відділу кадрів та не бажав на таких умовах приступати до роботи. Також вважав, що видача наказу такого змісту не свідчила про виконання рішення суду та поновлення його на роботі. Нормами чинного трудового законодавства України не передбачено, що в разі поновлення працівника на роботі за рішенням суду , відповідач має узгодити з поновленим на роботі працівником умови трудового договору, отримати від працівника письмову заяву відповідного змісту про його згоду на запропоновані умови трудового договору та на таку співпрацю. Відповідно до п.2 ч.1 ст.23 КЗпП України, трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Згідно з ч.2 ст.23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до ч.3 ст.54 Закону України «Про освіту», який діяв на час укладення трудового договору, педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. За вищевказаних обставин наказ ректора Харківської державної академії культури від 18.03.2016р. №36-к, яким [PERSON] поновлено на роботі на посаді доцента кафедри культурології та медіа - комунікацій за строковим трудовим договором, відповідає вимогам резолютивної частини рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 25.11.2015 року , положенням п.2 ч.1 ст.23, ч.2 ст.23 КЗпП України, ч.3 ст.54 Закону України «Про освіту» та умовам строкового трудового договору, у відповідності до його письмової заяви від 31.10.2013 року, яка також зазначена , як підстава прийняття наказу про поновлення на роботі. При поновленні на роботі працівника на підставі рішення суду , новий трудовий договір ( контракт) не укладається, а тільки скасовується факт звільнення. За вказаних обставин, суд дійшов висновку про те, що твердження позивача та його представників про те, що виданий ректором Харківської державної академії культури Шейком В.М. на підставі рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 25.11.2015 року наказ №36-к від 18.03.2016 року та заяви [PERSON] від 31.10.2013 року не відповідає вимогам щодо поновлення на роботі працівника , є не обґрунтованим та безпідставним. Обставини щодо поновлення [PERSON] на роботі встановлено рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 25.11.2015 року у справі №638/6081/15-ц, що набрало законної сили, а тому, у відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України, як ці обставини так і порядок виконання рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 25.11.2015 року у справі №638/6081/15-ц не доказуються при розгляді даної справи, у якій беруть участь ті самі особи та особа, щодо якої встановлено ці обставини. З наказом ректора Харківської державної академії культури від 18.03.2016 року №36-к про поновлення на роботі , [PERSON] ознайомлений 21.03.2016 року , що підтверджується особистим підписом [PERSON] на оригіналі наказу та його поясненнями, наданими в судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В установлений ч.1 ст.233 КЗпП України тримісячний строк з дня ознайомлення з наказом 21.03.2016 року [PERSON] не звернувся до суду з заявою про вирішення трудового спору, що свідчить про згоду стягувача з вказаними в наказі про поновлення на роботі умовами його поновлення на роботі. За таких обставин наказ ректора Харківської державної академії культури від 18.03.2016 року №36-к про поновлення на роботі [PERSON] до тепер є чинним. Відповідно до наказу ректора Харківської державної академії культури від 18.03.16р. №36-к про поновлення на роботі [PERSON] , та наказу від 21.03.2016р.оку №38-к про виплату [PERSON] середньої заробітної плати за один місяць, Харківською державною академією культури за платіжними дорученнями від 29.03.2016 року , 30.03.2016року 27.04.2016року , 26.05.2016року [PERSON] виплачено компенсацію за час вимушеного прогулу та грошову компенсацію моральної шкоди, що підтверджується відповідною довідкою академії від 22.12.2016 року , поясненнями [PERSON] в судовому засіданні про те, що всі суми, які підлягали до виплати, ним було отримано. В судовому засіданні встановлено, що наказом ректора Харківської державної академії культури від 18.03.2016 року №36-к [PERSON] поновлено на роботі на посаді доцента кафедри культурології та медіа - комунікацій Харківської державної академії культури на умовах існуючого до звільнення позивача строкового трудового договору, укладеного у відповідності до письмової заяви [PERSON] від 31.10.2013р., в якій він просив перевести його з 1 листопада 2013 року на посаду доцента кафедри культурології та медіа - комунікацій на 0,5 ставки по 30 червня 2014року та наказу №142-к від 31.10.2013р. про переведення [PERSON] провідного наукового співробітника з 1 листопада 2013 року по 30 червня 2014року на посаду доцента кафедри культурології та медіа - комунікацій на 0,5 робочого дня як такого, що обрано за конкурсом. Таким чином відповідачем дотримано вимог ч.1 ст.235 КЗпП України та поновлено позивача на попередній роботі без погіршення становища працівника порівняно з законодавством України про працю. З дня проголошення рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 25.11.2015 року керівник установи відповідача не допустив негайногого виконання рішення суду, як це перебаченому нормами ЦПК України, а позивач в свою чергу також не вчинив дій щодо початку роботи. Заноном передбачено негайне виконання рішення суду, відповідач такі дії не вчинив , що свідчило про те, що добровільно виконувати рішення суду відмовився. За вказаних обставин позивач мав право скористатися своїим правом, та звернутися до органу виконавчої служби з заячвою про примусове виконання рішення суду . Позивач такі дії не вчинив , до роботи не приступив. Після ознайомлення 21.03.2016 року з наказом ректора Харківської державної академії культури від 18.03.2016 року №36-к про поновлення на роботі, позивач також не приступив до роботи, проігнорувався наказ, вимогу щодо надання трудової книжки до відділу кадрів не виконав ( трудова книжка на дійсний час знаходиться у позивача та була судом оглянута в судовому засіданні ) , на неодноразові періодичні письмові звернення керівництва установи у формі листів на його адресу, які були отримані адресатом, , до місця роботи з метою приступити до роботи , не з"явився , доказів на підтвердження поважності причин відсутності на роботі, не надав. Наказом ректора Харківської державної академії культури №90-к від 24.06.2016 року [PERSON] звільнено з роботи за прогули без поважних причин з 21.03.2016 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. В судовому засіданні позивач пояснив, що з дня його ознайомлення з наказом про поновлення на роботі він не зміг стати до роботи , тому що йому чинили перешкоди в доступі до керівника установи на прийом та відділу кадрів. Однак, такі твердження не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, та були спростовані стороною відповідача, тому що доступ до установи є вільний . Після ознайомлення з наказом був не згодний з п.1 наказу про поновлення його на роботі на умовах строкового договору , при цьому не вчинив дії щодо вирішення трудового спору. Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. З урахуванням наведеного вище, у суду відсутні законні підстави для визнання поважними причинами відсутності на роботі позивача через те, що, він не міг потрапити на особистий прийом до ректора Харківської державної академії культури, до відділу кадрів , а також той факт, що у разі його незгоди з формулюванням в наказі умов поновлення на роботі, він не повинен був приступати до роботи, навіть за умови того, що було розроблено план роботи, навантаження та розклад занять студентів поттим дисциплінам, які викладає позивач. Тобто, наведені позивачем причини не перешкоджали йому після ухвалення рішення суду про поновлення на роботі та відмови стороною відповідачва добровільно негайног викоанти рішення суду , зі свого боку вчинити певні дії , після чого негайно приступити до виконання своїх обов`язків , а за наявності ознак порушення його трудового рава, звернутися до відповідного органу з заявою про вирішення трудового спору в порядку, встановленому вимогами ч.1 ст.233 КЗпП України. Відповідно до вимог ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Наказ ректора Харківської державної академії культури №90-к від 24.06.2016р., яким [PERSON] звільнено з роботи за прогули без поважних причин з 21.03.2016 року , відповідає вимогам п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України оскільки позивач з 21.03.2016 року, тобто з дня ознайомлення його з наказом від 18.03.2016р. №36-к про поновлення на роботі, з дня одержання ним кореспонденції з академії від 23.03.2016 року з пропозицією приступити до виконання своїх обов`язків з доданим навчальним навантаженням , жодного дня на роботі не з`явився, свою трудову книжку до відділу кадрів не надав, на неодноразові письмові звернення не надав відповідачу жодних доказів на підтвердження поважних причин його відсутності на роботі. Враховуючи викладене , суд вважає позовні вимоги [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу ректора Харківської державної академії культури №90-к від 24.06.2016 року про його звільнення з роботи за прогули без поважних причин з 21.03.2016 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, необгрнутованими, такими, що не підлягають задоволенню. Приймаючи до уваги вище встановлене, суд вважає не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині стягнення з Харківської державної академії культури на його користь середнього заробітку за час невиконання рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 25.11.2015 року у справі №638/6081/15-ц за період з 26.11.2015 року по день ухвалення рішення у справі, тому що рішення суду було виконано, однак з затримкою та порушенням вимоги щодо негайного викоання. Згідно до положення ч.1 ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до вимог ч.1 ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Приймаючи до уваги той факт, що рішення суду стороною відповідача виконане , хоча з порушенням вимог ст.. 367 ЦПК України ( в редакції Кодексу, який діяв на час ухвалення судового рішення), позивач не заявляв вимогу про відшкодування шкоди у зв"язку з такими діями сторони відповідача, вимога про стягнення з Харківської державної академії культури на його користь моральної шкоди через невиконання рішення суду розмірі 52 200,00 грн, не підлягає задоволенню. Враховуючи , що позивач не порушував питання про вирішення трудового спору щоло незгоди з наказаом про поновлення на роботі, то на час вирішення справи в суді наказ ректора Харківської державної академії культури від 18.03.2016 року №36-к про поновлення на роботі є чинним. Відповідно , прийняття наказу ректором Харківської державної академії культури №90-к від 24.06.2016року про звільнення [PERSON] з роботи за прогули без поважних причин з 21.03.2016 року , відповідає вимогам п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Позивач також просить визнати недійсним правочин (строковий договір), оформлений наказом №36-к від 18.03.2016 року. Верховний Суд України прийняв постанову у справі №6-530цс15 , сформулював правову позицію щодо визнання трудового договору недійсним. В постанові зазначено, що відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об`єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема статтями 3, 7, 21, 44 КЗпП України) положення ЦК України щодо умов недійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для врегулювання суспільних відносин, які виникають у зв`язку з укладенням трудового договору (контракту). За вказаних обставин, вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню. Таким чином, суд вважає, що звільнення [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП України є законним та обґрунтованим, проведеним з додержанням вимог діючого законодавства про працю. Права, свободи та інтереси, за захистом яким позивач звернувся до суду, порушені не були. [PERSON] необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог . Ваховуючи, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, до ст.. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи не підлягають стягненню на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed