Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

ПАТ КБ „Приватбанк" звернувся до суду з позовом до [PERSON], 3-тя особа [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ZPС0GА000000083 від 12.08.2008 року, та виселення відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у спірному будинку зі зняттям з реєстраційного обліку, зазначивши, що відповідно до укладеного договору № ZPС0GА000000083 від 12.08.2008 року [PERSON] (третя особа по справі) отримав кредитні кошти у розмірі 83406,25 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12.08.2013 року. У порушення умов договору [PERSON] зобов'язання за вказаним договором не виконав, у зв'язку з чим станом на 30.09.2014 року у нього виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 479115,67 грн. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором відповідач [PERSON] уклала договір іпотеки, згідно з умовами якого надала в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок [ADDRESS], який зареєстрований за [PERSON], на праві власності на підставі договору дарування № 3017 від 05.10.2007 року. У зв'язку з невиконання умов кредитного договору ПАТ КБ „Приватбанк" просить суд, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 12.08.2008 року у розмірі 479115,67 грн., звернути стягнення на спірний житловий будинок; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмету іпотеки) зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб. У свою чергу відповідач по справі - [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ „Приватбанк" про визнання недійсним іпотечного договору від 12.08.2008 року, мотивуючи це тим, що своїми діями ПАТ КБ „Приватбанк" в односторонньому порядку повисів відсоткову ставку з 20,4% на 24,96% Третя особа по справі - [PERSON] також звернувся до суду з самостійними вимогами до ПАТ КБ „Приватбанк" про визнання недійсним кредитного договору від 12.08.2008 року, у зв'язку з тим що банк в односторонньому порядку підняв відсоткову ставку з 20,4% на 24,96%; визнання неправомірними дії ПАТ КБ „Приватбанк" щодо нарахувань заборгованості за кредитним договором від 12.08.2008 року; на підставі викладеного розірвати іпотечний договір від 12.08.2008р. Ухвалою суду від 15.10.2015 року позовні вимоги [PERSON] в частині розірвання іпотечного договору залишені без розгляду. У судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ „Приватбанк" просить суд задовольнити позов у повному обсязі з підстав, зазначених у ньому. Позовні вимоги відповідачки [PERSON] та 3-ї особи [PERSON] просить залишити без задоволення із-за їх безпідставності. Представник відповідача, 3-тя особа [PERSON] проти позову ПАТ КБ „Приватбанк" заперечує в повному обсязі, обґрунтувавши свої заперечення тим, що банк протиправно збільшив в односторонньому порядку процентну ставку до 24,96% за кредитним договором, у зв'язку з чим в задоволенні первісного позову необхідно відмовити, зустрічні позови просить задовольнити. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ „Приватбанк" підлягають частковому задоволенню. У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Судом встановлено, що 12.08.2008 року [PERSON] уклав з ПАТ КБ „Приватбанк" кредитний договір ZPС0GА0000000083, на підставі якого банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки на строк з 12.08.2008 р. по 12.08.2013 р. включно у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 83406,25 грн. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 12.08.2008 р. ПАТ КБ „Приватбанк" з [PERSON] укладений договір іпотеки, згідно з яким банк прийняв в іпотеку наступне нерухоме майно: житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 40,00 кв.м, житловою площею 28,30 кв.м, який зареєстрований за [PERSON], на праві власності на підставі договору дарування № 3017 від 05.10.2007 року. Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором № ZPС0GА0000000083 від 12.08.2008 року станом на 30.09.2014 року заборгованість складає 479115,67грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 85453,00грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 60729,66грн., заборгованості по комісії за користуванням кредитом у розмірі 12414,34грн., та 297465,54грн., яка складається з пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, штрафів 250,00 грн. (фіксована частина) та 22803,13грн. (процентна складова). Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п.37. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.. Згідно ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Частиною 2 цієї статті передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Вартість предмету іпотеки сторонами іпотечного договору узгоджена, визначена шляхом проведення оцінки та становить 121250,00 (п.35.4 договору іпотеки) (а.с. 21). Відповідно до ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього закону. Зважаючи на те, що розмір заборгованості за кредитом більший вартості заставного майна, та враховуючи зазначені обставини по справі, суд дійшов висновку, що з урахуванням принципу співмірності та виваженості, необхідно задовольнити частково позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, щодо вимог про укладання від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ „Приватбанк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; дані вимоги є ні чим іншим як застосуванням порядку реалізації предмету іпотеки, передбаченим Законом України „Про іпотеку", та є зайвими. Щодо вимог про виселення відповідачів та інших осіб зі зняттям їх з реєстраційного обліку, суд вважає їх недоведеними, оскільки відповідно до ч. 4 ст. ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Разом з тим ч. 1 ст. 40 цього ж закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК України. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Проте в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачами та іншими особами (як зазначено у позові) письмової вимоги про добровільне звільнення будинку. Недотримання позивачем вищезазначеної процедури є підставою для відмови в позові про виселення мешканців житлового приміщення, що є предметом іпотеки, і на яке звертається стягнення. Зняття ж з реєстрації здійснюється на підставі рішення суду про припинення права власності чи користування житловим приміщенням. Позовні вимоги третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] до ПАТ КБ „Приватбанк" про розірвання кредитного договору, а також вимоги відповідачки [PERSON] щодо розірвання іпотечного договору, у зв'язку з порушенням банком умов кредитного договору, а саме збільшення в односторонньому порядку процентної ставки, є необґрунтованими, та не підлягаючими задоволенню зі слідуючих підстав. Доводи представника відповідача та третьої особи по справі [PERSON] щодо неправомірності підвищення процентної ставки за договором від 12.08.2008 року спростовуються положеннями п. 2.3.1 цього договору (об.а.с.13). Як свідчить розрахунок суми заборгованості за кредитним договором збільшена з 20,4% до 24,96 % річних процентна ставка за договором від 12.08.2008 р. почала застосовуватися із 01.02.2009 р. На час збільшення % ставки у законодавстві України не було жодних обмежень для фінансових установ на збільшення плати за користування кредитом в односторонньому порядку. Зокрема, право на таке збільшення було прямо передбачено діючим на той час законодавством. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з яким передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Слід зазначити, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору повинні порушувати принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по - друге, призводити до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по - третє, завдавати шкоди споживачеві. Суд вважає, що позивачами за зустрічними позовами не доведено обставини для визнання положень кредитного договору та договору іпотеки несправедливими. Договір чи його частина може бути визнаний недійсним у випадках, передбачених ст. 215 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 3, 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з вимогами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Умови договору визначаються і погоджуються на розсуд сторін, крім тих, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачений обов'язок позичальника повернути кредитору в повному обсязі існуючу заборгованість по кредиту, сплатити нараховані проценти за користування, а у разі порушення зобов'язань за договором - понести штрафні санкції. Відповідач за первісним позовом та третя особа погодилися з такими умовами, підписавши кредитний договір та договір іпотеки особисто і без застережень. Заборони на включення до договору, умов передбачених ним, чинне законодавство не містить. Умови договору не можуть вважатись такими, що порушують права і інтереси відповідачів за первісним позовом, оскільки цивільні відносини засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ст. 1 ЦК України). Третя особа за первісним позовом міг відмовитися від укладення кредитного договору на таких умовах, що визначені цим договором. Підписанням оспорюваного кредитного договору без будь яких застережень, отриманням коштів у кредит, позичальник підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма його умовами. Передбаченим п.6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, відповідач не скористався, не відмовився від його виконання, а тривалий час користувався кредитними коштами, що свідчить про те, що він був згодний з умовами даного договору. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України, якими сформульовані загальні вимоги до правочинів, які можуть бути визнані недійсними у випадках, передбачених ст. 215 ЦК України. Статті 10, 60 ЦПК України визначають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 ЦПК України, частина перша якої передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Наведеним вище повністю спростовуються доводи [PERSON] та [PERSON] щодо визнання кредитного договору та договору поруки недійсними.

Outcome: partial