Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що між сторонами були укладені Договори позики від 15.08.2006 року на суму 247450, 00 грн. із строком повернення до 15.08.2007 року та на суму 10100, 00 грн. із строком повернення до 15.08.2007 року відповідно. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20.04.2011 року з відповідача на користь позивачки стягнуто борг у розмірі 413596, 79 грн. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04.11.2015 року заочне рішення у частині задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 1000, 00 грн. скасовано, в іншій частині рішення суду залишено без змін. На день подання позову до суду відповідач грошові кошти не повернув, жодних дій для погашення боргу не здійснив. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на її користь борг на загальну суму 396225, 21 грн., що складається з процентів у сумі 129737, 80 грн. за період з 05.01.2011 року по 11.01.2016 року включно, 3 % річних у розмірі 38780, 68 грн. за період з 05.01.2011 року по 11.01.2016 року включно, інфляційних втрат у розмірі 227706, 64 грн. за період з листопада 2010 року по листопад 2015 року включно, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі. У судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали позовні вимоги, просили задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, подала заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення боргу за період з 05.01.2011 року. Також пояснила, що відсутні підстави для стягнення процентів у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, оскільки це можливо лише протягом дії договору позики. На підставі викладеного представник відповідача просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.08.2006 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений Договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав в борг у позивачки грошові кошти у розмірі 247450, 00 грн. на строк до 15.08.2007 року. Крім того, 15.08.2006 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений Договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав в борг у позивачки грошові кошти у розмірі 247500, 00 грн. на строк до 15.08.2007 року. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20.04.2011 року з відповідача на користь позивачки було стягнуто заборгованість у розмірі 413596, 79 грн., що складається з суми основного боргу - 257550, 00 грн.; індексу інфляції у розмірі 128517, 45 грн. за період з вересня 2007 року по жовтень 2010 року; 3 % річних у розмірі 24709, 34 грн., моральної шкоди у розмірі 1000, 00 грн., судових витрат у розмірі 1700, 00 та 120, 00 грн. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04.11.2015 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20.04.2011 року у частині стягнення моральної шкоди скасовано, у задоволенні позову відмовлено, в іншій частині позовних вимог рішення суду залишено без змін. Але на даний час відповідачем ані умови Договорів позики, ані судове рішення не виконуються, грошові кошти ним позивачці не повертаються, у зв"язку з чим позивачка звертається до суду з даним позовом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов"язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов"язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку. Сторонами у зобов"язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Згідно із ст. 526 ЦК України зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 527 ЦК України визначено, що боржник зобов"язаний виконати свій обов"язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов"язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), як це передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на її користь відсотки за користування грошовими коштами у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, 3 % річних та інфляційні втрати за період з 05.01.2011 року по 11.01.2016 року включно. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов"язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, що не виконано боржниками, не припиняє зобов"язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останніх від відповідальності за невиконання грошового зобов"язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Така позиція суду підтримується і Верховним Судом України, яка викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України по справі № 3-57гс10 від 20.12.2010 року. Враховуючи те, що відповідачем [PERSON] на даний час умови Договорів позики та рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20.04.2011 року не виконані, жодних проплат у рахунок погашення заборгованості не здійснено, суд вважає, що він повинен сплатити позивачці проценти, 3 % річних, інфляційні втрати за період прострочення виконання зобов"язання. Але при цьому слід зазначити, що представником відповідача у судовому засіданні було подано заяву про застосування до даних позовних вимог строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України. Як вбачається з письмових матеріалів справи, з даним позовом [PERSON] звернулася до суду 11.01.2016 року (дата відправлення позову до суду - відтиск на поштовому конверті), а просить стягнути кошти за період з 01.01.2011 року. Отже, виходячи з вищенаведених норм діючого законодавства та встановлених по справі обставин, суд приходить до висновку, що до даних позовних вимог [PERSON] у частині стягнення боргу за період з 05.01.2011 року по 10.01.2013 року повинен бути застосований строк позовної давності, а тому в їх задоволенні повинно бути відмовлено. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення коштів за період з 11.01.2013 року по 11.01.2016 року включно, то слід зазначити наступне. З урахуванням наданих позивачкою розрахунків та того, що у задоволенні частини позовних вимог судом відмовлено, проценти за користування грошовими коштами у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 11.01.2013 року по 11.01.2016 року включно становлять 110022, 88 грн.; 3 % річних за період з 11.01.2013 року по 11.01.2016 року становлять 23179, 50 грн., інфляційні втрати за період з 11.01.2013 року по 11.01.2016 року - 195738, 00 грн. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Що стосується заперечень представника відповідача щодо стягнення з відповідача процентів у розмірі подвійної облікової ставки, то судом вони до уваги не приймаються, оскільки не засновані на вимогах діючого законодавства та спростовані наданими позивачкою доказами. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 3962, 26 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial