Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

[PERSON] та [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] звертаючись до суду з позовом та просять визнати [PERSON] та малолітнього [PERSON] [INFO], такими, що втратили право користування квартирою № 1 в будинку № 28 по проспекту Перемоги у м.Чернігові. Заявлені вимоги позивачі обґрунтовують тим, що [PERSON] являється наймачем вищевказаної квартири, яка перебуває у комунальній власності. У вказаній квартирі зареєстровані її донька [PERSON], онука [PERSON] син [PERSON] та онук [PERSON] [INFO] Вказують, що з липня 2011 року [PERSON] у квартирі не проживає, а живе із своєю співмешканкою та малолітнім сином, за іншою адресою, яка їм не відома. Зазначають, що ніяких перешкод у користуванні і проживанні в спірній квартирі відповідачу [PERSON] не чинять, він добровільно визначив собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користується понад 6 місяців без поважних причин. Відповідач без їх згоди зареєстрував у квартирі малолітнього сина [PERSON], який також жодного дня у квартирі не проживав. Крім того, [PERSON] не бере участі в утриманні спірної квартири, у зв"язку з цим позивачі мають додаткові фінансові незручності, чим фактично обмежуються їх права та інтереси. Вважають, що оскільки відповідачі не проживає в спірній квартирі більше шести місяців, вони втратили право на користування даним житловим приміщенням відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України. У судовому засіданні позивач [PERSON], яка діє також за довіреністю в інтересах [PERSON] та як законний представник [PERSON] позов підтримала, просила задовольнити повністю. Позивач по суті позовних вимог вказала, що відповідач [PERSON], який є її братом, у спірній квартирі не провиває з 2011 року, а проживає у своєї співмешканки з якою у них є спільна дитина [PERSON] Раніше [PERSON] інколи приходив у квартиру, ночував, це було 1 раз в три чи в шість місяців. З 27 липня 2015 року він у квартирі не з"являвся, речей немає. Коли приходив, то часто вчиняв сварки, перебував у нетверезому стані, у зв"язку з чим позивачі звертались до органів поліції. Вказала, що в квартирі змінені замки, ключів відповідачу не давали, оскільки він їх не просив. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Зазначив, що 5 років назад у нього з позивачами була домовленість про продаж квартири і розділ грошей між ними. Він почав прорживати з [PERSON] однією сім"єю у квартирі, що належить її сину [PERSON] за адресою м. Чернігів, вул. Щорса, 38 а кв. 5. Проте в квартиру, де зареєстрований постійно навідувався та інколи залишався ночувати. 28 липня 2015 року у нього виник конфлікт з чоловіком позивачки [PERSON], в результаті чого [PERSON] заподіяв йому тілесні ушкодження, у зв"язку з чим йому встановлена третя група інвалідності. Вказав, що йому чинились перешкоди у користуванні квартирою. Оскільки йому були заподіяні тілесні ушкодження він побоювався за своє здоров"я, а отже до квартири не ходив. Влітку 2016 року він намагався увійти до квартири, проте замки були змінені і він вимушений був звертатись до поліції. За місцем своєї реєстації він зареєстрував свого сина [PERSON]. Іншого житла чи нерухомого майна він та його син не мають. Представник відповідача [PERSON] просив суд у задоволенні позову відмовити і врахувати права відповідачів на користування спірною квартирою, яка є для них єдиним постійним місцем проживання. Подав письмові заперечення проти позову. А також вказав, що позбавлення права користування житлом відповідача та його сина усуне їх від можливості приймати участі в приватизації вказаного нерухомого майна. Представник КП "Новозаводське» в судове засідання не з"явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Представник органу опіки і піклування Новозаводської районної в м. Чернігові ради заперечив проти задоволення позову в частині позбавлення права користування житлом малолітнього [PERSON] та просив виходити з як найкращих інтересів дитини. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, які задоволенню не підлягають, виходячи з наступного: Згідно копії довідки КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради від 21.09.2016 (а.с. 6) за адресою [ADDRESS] зареєстровані з 02.12.1979 року [PERSON] (наймач), з 25.03.1993 року [PERSON] (син), з 13.04.2004 року [PERSON] (донька), з 17.08.2016 року [PERSON] (онук), з 10.01.2013 [PERSON] (онука). Сторонами не заперечується, що квартира не приватизована. Приписами ст. 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Згідно ст. 72 ЖК України передбачено можливість визнання у судовому порядку особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України визначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 ЖК України. Позивачами заявлені вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом у зв'язку з безпричинною відсутністю члена сім'ї 'ї) понад шести місяців. Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених ним обставин. При цьому, як передбачено в частині 4 статті 60 ЦПК України установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати і врахувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На обґрунтування позовних вимог позивачем надано докази на підтвердження факту не проживання відповідачів за адресою реєстрації: [ADDRESS], а саме копії кватанцій про несплату комунальних послуг (а.с. 5), копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 06.09.2016 року про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь КП "Чернігівводоканал", повідомлення про необхідність сплати [PERSON] боргу по кредитному договору. На підтвердження заявлених позовних вимог позивачі посилалися на показання свідків. Так свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні вказали, що бувають у гостях у [PERSON], проте [PERSON] там ніколи не бачили. Чули, що проживає в іншому місці із своєю дружиною. Свідок [PERSON], чоловік позивачки [PERSON]В, вказав, що останній раз бачив відповідача в квартирі 2 роки назад, живе окремо, приходив п"яний до спірної квартири. Підтвердив що з відповідачем були конфліктні ситуації. Доводи позивача про те, що відповідач не сплачував комунальні платежі та квартплату, не можуть бути визнані законною підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення. Дана обставина може бути підставою для подання до суду позову про стягнення з нього заборгованості по комунальних платежах та плати за користування житлом. Сторони не заперечили, що відповідачі іншого нерухомога майна у власності не мають. Так, відповідно до копії технічного поспорту та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, картира за адресою м. Чернігів, вул. Щорса, 38 а кв. 5, де як зазначає відповідач [PERSON]він проживає із своїм сином, фактично належить на праві власності [PERSON] у розмірі 11/50 частин. Із висновку інспектора ЧВП ГУНП в Чернігівській області Молочко О.В. про результати звернення [PERSON] від 07.07.2016 року вбачається, що останній звертався до органів поліції 19.06.2016 із заявою про прийняття заходів до родичів, які не пускають його до квартири в якій він зареєстрований. Сторонами також не заперечується той факт, що в квартирі позивачами змінено замки, проте ключі відповідачу [PERSON] не надавались. Сторонами заявлено про наявність клонфлікту між ними та наявність кримінального провадження № 12015270010004289 по факту заподіяння тілесних ушкоджень [PERSON] [PERSON] 14.06.2015, чоловіком позивачки. Відповідно до копії довідки МСЕК № 044198 серія АВБ [PERSON] являється інвалідом 3 групи. Право на житло гарантоване людині статтями 47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Конституції проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. Правові позиції Європейського Суду з прав людини Пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Виходячи з положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Отже, з"ясовуючи причини відсутності відповідача [PERSON] понад встановлені строки, суд приходить до висновку, що непроживання у вказаній квартирі [PERSON] зумовлена об"єктивними причинами і визнання його втратившим права на житло, потягне за собою позбавлення його единого житла та порушення його конституційного права на житло. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі „Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02.12.2010 року визнано, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до актового запису про народження батьками [PERSON] [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 35). Дитина є малолітньою, місце її проживання визначають батьки і вона змушена проживати з матір'ю за іншою адресою, а отже фактично не користувється квартирою за місцем реєстрації її та батька, а отже це не є випадком відсутності її, як члена сім'ї наймача, без поважних причин. Таким чином, визнання неповнолітнього [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, потягне за собою порушення прав неповнолітнього на користування житлом. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що інтересу до спірного житла відповідач [PERSON] не втратив, ставиться до нього, як до єдиного постійного місця проживання, іншого житла не має. Відсутність відповідачів за місцем реєстрації, за тих обставин, які були встановлені в суді не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а отже в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed