Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до Яготинського районного суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору -служба у справах дітей Яготинської районної державної адміністрації Київської області про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, в котрій після збільшення позовних вимог зазначено, що на підставі договору дарування будинку від 29 липня 2002 року він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS]. З 27 грудня 2002 року в даному будинку зареєстрований його онук [PERSON], який в 2013 році, зібравши всі свої речі, покинув належний йому будинок. До цього часу будь-яких відомостей про місце перебування відповідача йому невідомо. Крім того, в належному йому будинку також зареєстровані [PERSON] та її донька [PERSON], які фактично проживають за іншою адресою в [ADDRESS], та на даний час відмовляються добровільно знятися з реєстрації. Оскільки працівниками Управління праці та соціального захисту населення Яготинської РДА з метою призначення субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, йому було повідомлено, що оскільки в належному йому житловому будинку зареєстровані відповідачі по справі, то при призначені субсидії повинен братися їх дохід, що в свою чергу зменшить розмір державної допомоги. Крім того, розмір доходу відповідачів Управлінню праці та соціального захисту населення Яготинської РДА він надати не зможе, оскільки йому не відомий дохід відповідачів. Таким чином, реєстрація відповідачів у належному йому будинку, створює йому перешкоди у володінні та користуванні своїм майном, чим позбавляє його можливості в повній мірі використовувати свій об'єкт права власності та негативно впливає на його матеріальний стан, що порушує його права. За комунальні послуги відповідачі не сплачують, будинком не цікавляться, не ставляться до нього як до свого постійного єдиного місця проживання, їх особистих речей в будинку немає. У користуванні житлом ніхто ніколи відповідачам не перешкоджав. Просив визнати відповідачів такими, що втратили право на користування належним йому будинком. В судове засідання позивач не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, в заяві до суду просив розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідачі в судове засідання не з"явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідачка [PERSON] звернулася до суду з заявою, в котрій просила розглянути справу у її відсутності, позов визнала. Представник третьої особи в судове засідання не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутності, проти позову не заперечував. Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В силу ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. З Постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, прийнятої в порядку п.1 ч.1 ст. 360-3, ч.1 ст.360-4, яка є обов'язковою до виконання всім судами України, вбачається, що виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.» На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації особи можливе на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Враховуючи вимоги нормативних актів, можна зробити висновок, що відповідачі втратили право користування спірним жилим приміщенням. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України(ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Основні права та свободи людини, серед яких право на недоторканність житла, закріплені та гарантуються не лише в національному законодавстві держав, а й на міжнародному рівні. Однією з основних міжнародних гарантій цих прав є Конвенція про захист прав та основоположних свобод людини, у ст.8 якої передбачається просторовий аспект права на приватне життя право на повагу до житла. У ч.1 цієї статті зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві ( рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства») Відповідно до п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. З письмових пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с. 42,44) вбачається, що протягом 16 років вони проживають по сусідству із [PERSON] Понад п"ять років [PERSON] проживає в будинку один. [PERSON] та [PERSON] разом з донькою [PERSON] в будинку позивача не проживають, їхніх речей в будинку немає, родинні стосунки із [PERSON] останні не підтримують. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS], (договір дарування будинку від 29 липня 2002 року, а.с.7, довідка Яготинської міської ради про зміну адреси, а.с.11). У вищевказаному будинку з 27 грудня 2002 року зареєстрований онук позивача- [PERSON], який в 2013 році, зібравши всі свої речі, покинув належний [PERSON] будинок, а також зареєстровані [PERSON] та її донька [PERSON], які фактично проживають за іншою адресою в [ADDRESS], та на даний час відмовляються добровільно знятися з реєстрації, (будинкова книга, а.с.8-10, 37). Відповідачі понад п"ять років у належному позивачу будинку не з"являються, комунальні послуги не сплачують, будинком не цікавляться. Судом встановлено, що малолітня [PERSON], [INFO] у належному позивачу будинку була зареєстрована із 09.12.2014 р., однак протягом тривалого часу там не проживає, оскільки фактично проживає разом з матір'ю [PERSON] Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров"я, в якому вона проживає. Враховуючи вищевикладене, суд вважає вимоги позову обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Outcome: approved