Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: служба у справах дітей та сім"ї Яготинської РДА про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон України без згоди батька, в котрому після вточнення позовних вимог зазначено, що з 4 червня 2005 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі - [PERSON]. Але шлюбні відносини з відповідачем склалися невдало. 22 листопада 2013 року рішенням Драбівського районного суду Черкаської області шлюб між нею та [PERSON] був розірваний. Від спільного подружнього життя мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач свої обов'язки по утриманні дитини не виконує, матеріально не допомагає. На даний час вона має бажання виїжджати з дитиною за кордон. Для виїзду дитини за кордон необхідно мати нотаріальний дозвіл відповідача, однак відповідач ухиляється від надання такого дозволу, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали його відмову не наводить. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. За ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи які їх замінюють несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789 від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та пп. 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року N 534), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку без згоди та супроводу батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до підпункту 1, абзацу одинадцятого пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон або за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 Правил). У відповідності до положень ч.2 ст.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Просила надати дозвіл без згоди та супроводу батька [PERSON] оформити документи для тимчасового виїзду громадянина України неповнолітньої [PERSON], [INFO], в супроводі матері - [PERSON], за межі України, надати дозвіл на виїзд за межі території України [PERSON], [INFO], з 15 вересня 2016 року, але не раніше дня набрання рішенням законної чинності, до [INFO] року у супроводі матері [PERSON], без нотаріально посвідченої згоди батька [PERSON]. В судове засідання позивачка та її представник не з"явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивачки звернувся до суду з заявою, в котрій просив розглянути справу у їх відсутності, позов підтримав. Відповідач в судове засідання не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не з"явився, в заяві до суду просив розглянути справу у його відсутності. Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення свідків, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. З показів свідка [PERSON] даних в судовому засіданні вбачається, що вона є матір"ю позивачки. Її донька розлучилася з [PERSON], оскільки він зловживав спиртними напоями. Після народження [PERSON], вони прожили разом вісім років. Відповідач вигнав її доньку з квартири. Її онука [PERSON] була у свого батька 2-3 рази в м. Яготині, а так вони більше не бачились. Відповідач приїздить до своєї матері, але до дитини не приходить, не телефонує. Чоловік її доньки [PERSON] приїздив декілька разів, у нього з її онукою склалися гарні стосунки. З показів свідка [PERSON] даних в судовому засіданні вбачається, що [PERSON] вигнав його доньку з онукою з квартири, не бачив своєї доньки 3-4 роки. Онука живе у них, до дитини ніхто не приїздить. [PERSON] не телефонував, не приїздив на день народження до дитини, не сплачував аліментів. З пояснень неповнолітньої [PERSON] даних в судовому засіданні вбачається, що до неї батько [PERSON] ніколи не приїздив, не телефонував, хоча вона давала йому свій номер телефону. З вересня вона навчалася у с. Демки. Після розлучення її батьків вона лише один раз була у батька, останніх два роки вона не спілкувалась з ним, хоча їй ніхто не забороняв цього робити. Один раз вона зателефонувала батьку, але він не відповів. Вона бажає проживати разом з матір"ю та її чоловіком. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який 22 листопада 2013 року заочним рішенням Драбівського районного суду Черкаської області був розірваний, (рішення, а.с.13). Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], (свідоцтво про народження, а.с.14). Неповнолітня дитина проживає разом з матір"ю та перебуває на її утриманні, навчається у 6 класі Яготинського НВК № 3, (акти обстеження житлово-побутових умов, а.с. 8-9, характеристика, а.с. 30). Відповідач має заборгованість по сплаті аліментів, не приймає участі у її житті, (довідка про неотрмиання аліментів, а.с.11). Позивачка 27.09.2017 року зареєструвала шлюб з громадянином Турецької республіки [PERSON] (міжнародне свідоцтво про реєстрацію шлюбу, а.с.32) та має намір виїжджати за кордон. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з"ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 150 Сімейного Кодексу України, ч. 1, ч. 2 ст. 255 Сімейного Кодексу україни батьки зобов"язані поважати дитину, піклуватися про її здоров"я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. Як вбачається зі ст. 11 ЗУ "Про охорону дитинства" батько та мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов"язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 313 Цивільного Кодексу України, фізична особа яка не досягла шіснадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ст. 7 Закону України «Про порядок виїзду з України і в"зду в Україну громадян України», п. 16, п. 18 «Правил оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, іх тимчасового затримання та вилучення» самостійний виїзд за кордон дітей, які не досягли 18-річного віку, здійснюється за нотаріально засвідченою згодою батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Суд вважає, що відповідач умисно не надає згоди на виїзд дитини за кордон, при цьому [PERSON] не враховує інтереси та потреби своєї малолітньої доньки [PERSON]. Крім того, дитина має право на всебічний розвиток, право на проживання із сім"єю, і здійснення перешкод з боку батьків шкодить інтересам дитини та звужує обсяг її прав. Ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини 1989 року, Україна прийняла на себе міжнародно-правові зобов`язання по здійсненню міжнародних стандартів прав дитини, відповідно з якими вона повинна забезпечити добробут, охорону здоров`я, житло, освіту для кожної дитини без будь-якої дискримінації, забезпечити якнайкраще здійснення інтересів і прав дитини в усіх сферах суспільного життя. Згідно статті 3 Конвенції про права дитини, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання (ст.8 Конвенції). Згідно пунктів 1,2,3 статті 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Враховуючи вищевикладені обставини, а також приймаючи до уваги думку неповнолітньої дитини, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved