Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

Позивач 12.05.2014 року звернувся з позовом, в якому просить суд визнати кредитний договір "Автопакет" №651/П/27/2007-840, укладений 27.12.2007 року між ВАТ "Комерцйний банк "Надра", з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони, недійсним. В порядку ст.216 ЦК України, застосувавши наслідки недійсності правочину, позивач також просить зобов"язати відповідача повернути йому суму наданого кредиту, а саме 13 880 доларів США , що за курсом НБУ на 2007 рік 1долар США=5,05 грн., становить 70094 грн., а також сплачені кошти за кредитом у сумі 19 361 доларів США, та комісію 1,5 % від суми кредиту, що становить 1 051,41 грн. від суми кредиту. Свої вимоги мотивує тим, що 27.12.2007 року між ВАТ "Комерцйний банк "Надра"" в особі Начальника відділення №27 філії ВАТ КБ "Надра" Київське регіональне управління Губенко Володимира Анатолійовича, який діє на підставі Довіреності №1-11-1614 від 12.02.2007 року та довіреності посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 713 від 12.02.2007 року, з однієї сторони та [PERSON] (Позичальник), [PERSON] (Поручитель) з іншої сторони було укладено кредитний договір "Автопакет" №651/П/27/2007-840. Позивач зазнає, що підписання зазначеного договору про надання споживчого кредиту стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав Позичальника, як споживача кредитної послуги, з боку ПАТ КБ "Надра". А саме позивач посилається на наступне: відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦКУ зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; йому, як позичальнику не було в повному обсязі надану інформацію визначену. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів"; Позивач посилається на те, що у тексті договору відсутнє зобов'язання банку надати кредит; вважає такими, що суперечать чинному законодавству п. п. 4.2.7 Договору щодо права банком ініціювати зміну (збільшення) відсотків ставки за користування Кредитом, письмово попередивши про це Позичальника та Поручителя за 10робочих днів в тому числі (але не виключно) в наступних випадках: розірвання Позичальником договору страхування із страховою компанією, яка співпрацює з банком по банківському продукту "Автопакет"; просить суд визнати таким, що суперечить законодавству п. п. 4.2.2 банк має право вимагати дострокового визнання Зобов'язання ..; п. п. 4.2.5 Банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язання щодо повернення кредиту, сплату нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим Договором, можливих штрафних санкцій, якщо Позичальник несвоєчасно чи не в повному обсязі сплатив черговий платіж. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задоволення, пославшись на те, що позивачем незаконно утриманий податок у розмірі 15 % від суми страхового відшкодування. Також послався на те, що при укладенні кредитного договору завищив вартість кредиту, тв підтвердження чого послався на розрахунок, проведений ним самостійно. При цьому також позивач вважає, що його було введено в оману в момент укладення договору щодо істотних його умов, а також позбавлено права вільно обирати страхову компанію на весь період дії договору., чим було порушено принцип вільності сторін. Представник відповідача ПАТ "Комерційний банк "Надра"" в судовому засіданні проти позову заперечував, вважаючи його необґрунтованим та зведеним лише до намагання ухилитися від виконання зобов'язань за договором, тому в задоволенні позову просив відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази у справи, приходить до наступного. За правилами ст.ст.1050,1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як то: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку Судом встановлено, що суд 27.12.2007 року між ВАТ комерцйний банк "Надра" (правонаступником якого є ПАТ "Комерційний банк "Надра"") в особі Начальника відділення №27 філії ВАТ КБ "Надра" Київське регіональне управління Губенко Володимира Анатолійовича, який діє на підставі Довіреності №1-11-1614 від 12.02.2007 року та довіреності посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 713 від 12.02.2007 року, з однієї сторони та [PERSON] (Позичальник), [PERSON] (Поручитель) з іншої сторони було укладено кредитний договір "Автопакет" №651/П/27/2007-840, про що свідчать підписи сторін в даному Договорі. За правилами ст.ст.1050,1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як то: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Позивач просить визнати договір недійсним посилаючись на те, що підписання зазначеного договору про надання споживчого кредиту стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав Позичальника, як споживача кредитної послуги, збоку ВАТ КБ "Надра". Згідно зі ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України висновки суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Норми ст.ст. 57, 59 ЦПК України передбачають, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду "Про судове рішення у цивільній справі" №14 від 18.12.2009 року передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Таким чином, позивачем не було доведено суду наявність обставин, на підставі яких при укладенні кредитного договору було порушено вимоги чинного законодавства, які б могли слугувати підставою для визнання його недійним. Так, відповідно до ч. 1, 2, 9 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" (визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо в результаті застосування умов, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою в повному обсязі. Також згідно з п. 5 ч. З ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. На підставі зазначеного, позивач вказує, що при підписанні Кредитного договору відповідачем було порушено законні права позивача, оскільки окремі пункти договору за своїм змістом суперечать інтересам та волі позивача, порушують його права, захищені ЗУ "Про захист прав споживачів" та основним законом - Конституцію, тому вважає, що невідповідність договору споживчого кредиту вимогам закону в момент його укладення тягне за собою недійсність такого договору до ст. 215 ЦКК України. Так, відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Однак щодо доводів позивача на порушення банком при укладанні договору та вчинення дій, які порушують права позичальника як споживача фінансових послуг, то необхідно зазначити наступне. Відповідно до ст.1 ЗУ "Про захист прав споживачів" споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Згідно з п. 2. ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови. Разом з тим, відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з положеннями ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим, ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до ст. 11 ЦК України, крім договорів, цивільні права та обов'язки виникають також з актів цивільного законодавства. Відповідно до положення ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Відповідно до ч. 6 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Не призводить недійсність окремої частини правочину до недійсності інших його частин. Тому законодавець не встановлює недійсності правочину через недійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, сторони у відповідності до ст.6 ЦК України мали право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та могли відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, зокрема визначивши всі умови кредитного договору, ознайомившись і погодивши їх, підписавши відповідний договір. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Положенням ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинено, якщо він підписаний сторонами. Таким чином, при укладені Кредитного договору позивач своїм підписом під умовами Кредитного договору, фактично засвідчив факт письмового ознайомлення з умовами кредитування, за якими надавався даний кредит, та засвідчив свою згоду з викладеними умовами, що висвітлені у договорі. Враховуючи вищезазначене, суд вбачає, що сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов'язання щодо виконання зобов'язань, уклавши 27 грудня 2007 року Кредитний договір №651/П/27/2007-840, відповідно до умов якого позивач [PERSON] отримав кредит. Аналізуючи укладений сторін кредитний договір, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені зазначеним договором, умовами повернення споживчого кредиту, відсотків за його користування, які є частиною договору, та також сплати неустойки у разі прострочення виконання договірних зобов'язань, враховуючи, що при підписанні спірного кредитного договору, позивач погодився з його умовами, не заперечував проти надання кредиту на визначених відповідачем умовах, не скористався наданим законом правом протягом чотирнадцяти календарних днів з дня отримання примірника укладеного договору відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту, суд приходить до висновку, що умови договору не суперечать загальним засадам цивільного законодавства, принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, тому відсутні підстави визнання спірної умови договору недійсною. За таких обставин, зібрані у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення щодо предмету позову, суд вважає, що відповідач не порушив жодних договірних зобов'язань перед позивачем та вимог чинного законодавства України, а тому правові підстави позивача, наведені на обґрунтування позовних вимог, суд вважає безпідставними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, яке регулює договірні відносини, що виникли між сторонами у справі. Згідно зі ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України висновки суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Норми ст.ст. 57, 59 ЦПК України передбачають, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду "Про судове рішення у цивільній справі" №14 від 18.12.2009 року передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачу [PERSON] при укладанні кредитного договору були відомі всі умови кредитного договору та не існувало ніяких обставин, які б примусили його підписати кредитний договір, а тому викладені ним доводи є надуманими та необґрунтованими, а позов таким, що задоволенню не підлягає в повному обсязі. Разом з тим, відповідно до змісту норми ст. 13 ЦК України одним із обов'язків, яких має дотримуватись особа при здійсненні цивільних прав, є обов'язок додержуватись моральних засад суспільства, який у сукупності з принципами добросовісності та розумності спрямований на посилення правового захисту морально-етичних засад у цивільному праві. Виходячи з тлумачення вказаної норми, цивільне законодавство закріплює правило про заборону зловживання правом, під яким слід розуміти не тільки дії, вчинені особою під час реалізації свого суб'єктивного права з винятковим наміром завдати шкоди іншій особі, а й під час реалізації свого суб'єктивного права з правомірними намірами. Щодо посилань позивача на те, що Банком безпідставно утримано при виплаті страхового відшкодування податок за ставкою 15% , то суд вважає, що дана обставина не може бути підставою для визнання недійсним договору споживчого кредиту, оскільки дії банку щодо захарування суми страхового відшкодування на погашення кредиту пов"язані з виконанням дії договору та ні яким чином не пов"язані з діями в момент його укладання. Крім того, суд вважає ,що посилання позивача на наданий ним арифметичний розрахунок , який підтверджує порушення Банком порядку нарахування процентів, та невідповідність обчислення Банком загальної суми кредиту та свідчить про дійсну отриману позичальником суму кредиту, судом до уваги не приймаються, оскільки проведений позивачем розрахунок не є належним та допустимим доказом по справі. З огляду на вищевикладене ,суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, а тому вважає за необхідне залишити їх без задоволення.

Outcome: dismissed