Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в подальшому уточнивши його. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 01 липня 2019 року [PERSON] отримала у позику від позивача грошові кошти у сумі 23241,40, які зобов`язалась повернути 01 листопада 2019 року, що підтверджується розпискою. У вказаний строк відповідач позику не повернула, добровільно не сплатила заборгованість, тому вимушена звернутись до суду та просить суд стягнути з відповідача боргу у сумі 23241,40 грн., а також суму моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. Позивач в призначені судові засідання не з`являлася, надала клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Позивачем залучено до матеріалів справи оригінал договору позики. Відповідач відзив суду не надала, поштове відправлення з позовом та додатками до нього отримано нею особисто 23.01.2021 року, про що свідчать матеріали справи. Відповідач належним чином повідомлявся, у встановлений законом строк, шляхом надіслання рекомендованої кореспонденції, в судове засідання не з`явилась, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У встановлений 15-ти денний строк відзив на адресу суду не надходив. Крім того, відповідач повідомлялась про дати судових засідань за допомогою смс-сповіщень, які останній доставлені. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. У відповідності до вимог ст. 280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлялась про перебування в провадженні суду даної справи на поштову адресу за місцем реєстрації, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву не подав, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Зі змісту пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. У зв`язку з цим, з огляду на належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] отримала від [PERSON] у розмірі 23241,40 грн. на строк 4 місяця до 01.11.2019 року (а.с. 4-6, 23-25, 37-39). Правовідносини позики вимагають обов`язкової перевірки наявності оригіналів розписок у кредитора, що є підтвердженням невиконання зобов`язання боржником. Оригінал розписки залучений судом до матеріалів справи (а.с. 39). За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є\~доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.\~Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. У разі\~пред`явлення позову\~про стягнення\~боргу позивач\~повинен підтвердити\~своє право\~вимагати від\~відповідача виконання\~боргового зобов`язання.\~Для цього,\~з метою\~правильного застосування\~статей 1046,\~1047\~ЦК України,\~суд повинен\~встановити наявність\~між позивачем\~і відповідачем\~правовідносин за\~договором позики,\~виходячи з\~дійсного змісту\~та достовірності\~документа,\~на підставі\~якого доказуєтьсяфакт укладення договору позики і його умов. Аналогічні висновки викладено і в Постанові ВП ВС у справі № 464/3970/16-ц від 16 січня 2019 року. Судом встановлено, що [PERSON] отримавши у борг 01.07.2019 року від [PERSON] кошти в сумі 23241,40 грн., свої зобов`язання у встановлений домовленістю строк не виконала, суму боргу не повернула.\~Факт наявності у [PERSON] оригіналу розписки, свідчить про існування між сторонами боргових зобов`язань Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно\~з ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник\~своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що\~принцип змагальності\~полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є уповноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором позики є обгрунтованими, доведеними, та такими, що підлягають задоволенню. В частині стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Як вбачається зі змісту договору позики, укладеного між сторонами у справі, сторони обумовили, що у разі порушення зобов"язань позичальником, позикодавець набуває права на стягнення моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. (пункт 4.3. Договору, а.с. 23, 37). Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин). Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону про захист прав споживачів). У постанові ВП ВС у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) від 1 вересня 2020 року зробила такий висновок щодо застосування норм права: «Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства». Суд приходить до висновку, що оскільки права позивача порушені бездіяльністю відповідача, яка полягає у неповернені запозичених коштів, а також враховуючи, що сторони у договорі обумовили наслідки порушення зобов"язання, у тому числі й стягнення моральної шкоди, Відповідач не скористалась правом участі у судовому розгляді, завдану позивачеві моральну шкоду слід стягнути з відповідача у розмірі, обумовленому в пункті 4.3. договору. Встановивши наявність оригіналу розписки у позивача та відсутність належних і допустимих доказів про повернення відповідачем зазначеної суми боргу, суд дійшов висновку щодо необхідності стягнення з [PERSON] суми боргу в розмірі 23241,40 грн. та моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн. Позивач по справі є особою, яка постраждала внаслідок чорнобильської катастрофи (категорії 1) довічно. На підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, тому судовий збір за розгляд справи підлягає стягненню з відповідача на користь держави (а.с. 18). На підставі викладеного,

Outcome: approved