Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом та зазначає, що є спадкоємцем за законом після смерті баби [PERSON], яка сталась [INFO] року в с. Вільшани Сосницького району Чернігівської області. Спадщину вона прийняла шляхом подачі заяви про прийняття спадщини до Сосницької районної державної нотаріальної контори та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадкодавиця проживала із [PERSON], який помер [INFO] року однією сім'єю понад тридцять років, без реєстрації шлюбу. В них спільних дітей не було, в іншому шлюбі померлі не перебували та інших спадкоємців не мають. Позивачка просить встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON], яка померла [INFO] року та [PERSON], який помер [INFO] року, встановити факт прийняття спадщини [PERSON], а також визнати право на земельну частку (пай), без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) по колишньому КСП «Хвиля революції» с. Вільшани Сосницького району Чернігівської області в порядку спадкування після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, який за життя отримав сертифікат на право на земельну частку (пай) серія [NUMBER] зареєстрований в книзі реєстрації сертифікатів [NUMBER], вартістю 118673,37 грн. У зміненій позовній заяві позивач просить додатково визнати нікчемним заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений секретарем Вільшанської сільської ради, зареєстровим №8 від 29.04.1992 року, мотивуючи тим, що даний заповіт є нікчемним у зв»язку із тим, що не був посвідчений належним чином, а саме не завірений печаткою сільської ради, а також текст заповіту був записаний саме секретарем сільської ради, але він не містить відмітки про те, що він прочитаний вголос заповідачем та підписаний ним. [PERSON] померла [INFO] року. Спадкоємцями після її смерті є її діти: [PERSON] та [PERSON], які є відповідачами по справі. Згідно із п. 1.7. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. Такі ж вимоги до посвідчення заповітів існували у законодавстві й на момент складення заповіту, тобто на 1992 рік. Тому [PERSON], хоч і подала заяву про прийняття спадщини до Сосницької районної державної нотаріальної контори на підставі вищевказаного заповіт, але в зв»язку із його нікчемністю право на успадкування та на переоформлення спадкового майна вона не набула, отже спадкоємці після її смерті даного права також не набувають. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила,що [PERSON] з 1960 року по 2000 рік проживав разом з [PERSON] за адресою її проживання. В кінці 2000 року почав проживати окремо,повернувшись в свій будинок і проживав там до смерті. [PERSON] жодних дій по прийняттю спадщини після померлого [PERSON] не вчиняла ,тому вона звернулася з позовом до суду ,щоб встановити факт прийняття спадщини . Встановлення даного факту їй необхідно для оформлення спадщини на сертифікат на право на земельну частку (пай). Після звернення до суду вона дізналася ,що померлий [PERSON] залишив на ім"я [PERSON] заповіт,тому вона звернулася до суду з позовом про визнання його нікчемним. Вона вважає,що даний заповіт нікчемний ,оскільки на екземплярі ,який зберігається в сільській раді не має печатки. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, в своїх поясненнях посилаючись на обставини зазначені в позові. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та пояснила, що [PERSON] є її рідною бабою. Вона прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] Спадщину після смерті [PERSON] вона не приймала, оскільки в неї не було відомостей про наявність спадкового майна після його смерті.Вона вважає позовні вимоги необгрунтованими. Представник відповідача Жилінський О.В. позовні вимоги не визнав, подав письмові заперечення з яких вбачається, що позивачка у позовній заяві зазначає, що її бабуся [PERSON] проживала з [PERSON] однією сім'єю понад 30 років, фактично перебуваючи із ним в шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу до його смерті. Даний факт на думку позивача можуть підтвердити лише свідки [PERSON] та [PERSON], оскільки інших доказів в матеріалах справи не міститься. Однак, покази свідків не є належними, допустимими та беззаперечними доказами в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України. В матеріалах справи містяться письмові докази, що спростовують твердження позивача про спільне проживання та ведення спільного господарства між [PERSON] та [PERSON] ,а саме довідки видані Вільшанською сільрадою про те, що [PERSON] постійно проживала в [ADDRESS] з онуком, тоді як [PERSON] з 10 грудня 1987 року і по день своєї смерті був зареєстрований та проживав один за адресою: [ADDRESS] вже самі по собі спростовують факт сумісного проживання та ведення спільного господарства між [PERSON] та [PERSON] Позивачка в своєму позові також стверджує, що [PERSON] як спадкоємець прийняла спадщину після [PERSON] згідно ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, оскільки фактично вступила в управління чи володіння спадковим майном. Що конкретно з переліченого вона зробила, позивачка ні в позові, ні матеріалами справи не доводить. Також, посилаючись на ст. 1264 ЦК України в редакції 2003 року та Перехідні положення цього Кодексу, позивачка вважає, що її бабуся була спадкоємцем четвертої черги за законом після [PERSON] і згідно ст. 74 СК України набула право на майно останнього, як на майно нажите в період спільного проживання. Однак, посилання позивача на норми статей ЦК України та СК України 2003 року в обгрунтування своїх позовних вимог є хибними . [PERSON] помер [INFO] року. Своє майно за заповітом від 29 квітня 1992 року на випадок своєї смерті він заповідав [PERSON] Таким чином, час складання [PERSON] заповіту і відкриття спадщини після його смерті припадає на час дії Кодексу про шлюб та сім'ю та ЦК УРСР, тому керуватися потрібно нормами законодавчих актів, що діяли на час виникнення даних правовідносин. До позовних вимог [PERSON] застосовуються норми законодавства, що діяло на час виникнення відповідних правовідносин. Згідно ч. 2 ст. 13 Кодексу про шлюб та сім'ю України (надалі - КпШС), права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Тобто законодавець на той час чітко визначив, що в інших випадках, зокрема такі як проживання чоловіка та жінки без укладення шлюбу, не створюють прав і обов'язків один до одного, зокрема права на спадкування. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснювалося за законом і за заповітом. Статтями 529, 530 ЦК УРСР передбачалося спадкування спадкоємцями лише першої та другої черги за законом. Також до спадкування залучалися утриманці, усиновлені і усиновителі померлого (ст.ст. 531, 532 ЦК УРСР). Спадкування будь-якими іншими особами, що проживали з померлим чи були в будь-яких інших з померлим відносинах, діючим на той час законодавством не передбачалося. З огляду на вказане, доводи позивача, що померла [PERSON] була спадкоємцем четвертої черги в силу ст. 1264 ЦК України 2003 року не заслуговують на увагу, оскільки за діючим на той час ЦК УРСР існувало лише дві черги спадкоємців, до жодної з яких не входила померла. Також є необгрунтованою вимога позивача про визнання судом заповіту [PERSON] від 29.04.1992 року нікчемним, оскільки поняття нікчемності було відсутнє в діючому законодавстві на час складання заповіту та відкриття спадщини згідно нього. Окрім того, діюче на той час законодавство навіть не передбачало визнання заповіту недійсним з підстав заявлених у позові позивачем. Так, частина 2 ст. 42 ЦК УРСР передбачала, що угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Відповідно до ч. 1 ст. 45 ЦК УРСР, недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Аналогічна норма містилася у пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 3 від 28.04.1978 року "Про судову практику у справах про визнання угод недійсними". Одночасно на той час законодавець встановлював свої вимоги та умови щодо посвідчення заповітів ,передбачені ст. 541, 543 ЦК УРСР . Аналогічна норма також містилася у пункті 97 "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР" затвердженою Наказом Мінюсту УРСР від 31.10.1975 року за № 45/5 та діючою на час виникнення вказаних правовідносин. Представник відповідача Вільшанської сільської ради в судове засідання не з"явився, з сільської ради надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, позовні вимоги визнають. Представник відповідача Сосницької районної державної адміністрації в судове засідання не з"явився, з адміністрації надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, позовні вимоги визнають. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги не визнає, просить відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає безпідставним включення його до учасників процесу, бо після смерті матері [PERSON] єдиним спадкоємцем на її спадщину за заповітом є його сестра [PERSON] Представники третіх осіб відділу Держгеокадастру в Сосницькому районі, Сосницької районної державної нотаріальної контори ,Першої Чернігівської державної нотаріальної контори в судове засідання не з»явились, про час та місце розгляду повідомлені належним чином,від них надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності. Заслухавши пояснення сторін,показання свідків, дослідивши зібрані по справі докази, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] року року померла [PERSON] (свідоцтво про смерть [NUMBER] від [INFO] року). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 15.02.2012 року по спадковій справі № 80/2009, зареєстровано в реєстрі за №134, виданого державним нотаріусом Сосницької районної державної нотаріальної контори Пацюк С.М., спадкоємцем після смерті [PERSON] є [PERSON]. Інші спадкоємці померлої відсутні. З запису акта про смерть №04 від 18.01.2001 року виданого виконкомом Вільшанської сільської ради вбачається, що [INFO] року [PERSON] помер. В позовній заяві [PERSON] зазначає, що її баба [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім»єю більше 30 років і тому, в силу ст.549 ЦК УРСР від 1963 року, баба є такою, що прийняла спадщину, зокрема і право на земельну частку (пай), що належало померлому. Згідно ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім"єю чоловіка та жінки без шлюбу. Обгрунтовуючи позовні вимоги про встановлення даного факту позивач посилається на показання свідків [PERSON] та [PERSON] Так,допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] дала показання про те, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом як одна сім"я більше 30 років, приблизно з 1980 року в будинку [PERSON] Вона проживала по сусідству. З 1990 року відколи почала працювати листоношею, вона часто була в них вдома, приносила пенсію, пошту як [PERSON], так і [PERSON] Восени 2000 року [PERSON] пішов від [PERSON] та почав проживати у власному будинку по іншій вулиці на околиці села. В січні 2001 року [PERSON] помер. Після його смерті [PERSON] почала обробляти його земельну ділянку, розібрала його будинок. Після смерті [PERSON] спадкоємцем була позивачка [PERSON] Свідок [PERSON] дала показання про те, що вона по 1989 рік проживала по вул.Довженка по сусідству з будинком [PERSON] Їй добре відомо,що разом з нею проживав [PERSON] В час проживання [ADDRESS] часто була в гостях в будинку [PERSON] [PERSON] та [PERSON] проживали разом, вели спільне господарство. Приблизно за рік до смерті, [PERSON] пішов з будинку [PERSON] та проживав окремо. Після смерті [PERSON] [PERSON] здійснювала його поховання. Даючи оцінку показанням свідків суд звертає увагу на те,що свідки не підтверджують факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] безпосередньо перед його смертю. Крім того,з довідки Вільшанської сільської ради від 02.08.2016 року №03-25/470 вбачається ,що [PERSON] ,який помер [INFO] року ,на час смерті був зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 10.12.1987 року по день смерті. Разом з ним за вищевказаною адресою ніхто не проживав та не був зареєстрований. З довідки Вільшанської сільської ради від 05.03.2009 року за №03-18/177 (яка мається в матеріалах спадкової справи №80 за 2009 рік ) вбачається,що [PERSON] проживала та була зареєстрована за за адресою [ADDRESS] Чернігівської області з 01.01.1963 року по день смерті. Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім"єю не менш як п"ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини,яка відкрилася ,але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Згідно п.3 ч.1 Постанови ПВСУ від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР(далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦКі строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Як вбачається з матеріалів спадкової справи наданих Сосницькою районною державною нотаріальною конторою, після померлого [PERSON] заведена спадкова справа №57 від 06.03.2001 року на підставі заяви спадкоємця за заповітом [PERSON], яка одноособово прийняла спадщину. Інші спадкоємці, відповідно до матеріалів справи відсутні. З заповіту,посвідченого 29 квітня 1992 року секретарем Вільшанської сільської ради Сосницького району Чернігівської області ,зареєстрованим в реєстрі за №8 ,вбачається,що [PERSON] все своє майно заповів [PERSON]. Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №35199247 від 23.09.2013 року, наданого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Мороз Т.В. вбачається,що після померлої [INFO] року [PERSON] заведена спадкова справа, спадкоємцем померлої є її дочка [PERSON]. На час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСРйого нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини) та шляхом подачі до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. (ст.549 ЦК УРСР ). Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснювалося за законом і за заповітом. Статтями 529, 530 ЦК УРСР передбачалося спадкування спадкоємцями лише першої та другої черги за законом. Також до спадкування залучалися утриманці, усиновлені і усиновителі померлого (ст.ст. 531, 532 ЦК УРСР). Спадкування будь-якими іншими особами, що проживали з померлим чи були в будь-яких інших з померлим відносинах, діючим на той час законодавством не передбачалося. З огляду на вказане, доводи позивача, що померла [PERSON] була спадкоємцем четвертої черги в силу ст. 1264 ЦК України 2003 року не заслуговують на увагу, оскільки за діючим на той час ЦК УРСР існувало лише дві черги спадкоємців, до жодної з яких не входила померла. Позивачка в позовній заяві зазначає,що [PERSON] як спадкоємець прийняла спадщину після [PERSON] згідно ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. В судовому засіданні позивачка стверджувала,що позивачка [PERSON] жодних дій по прийняттю спадщини не вчиняла. Навпаки,саме вона,а не [PERSON] , обробляла належну [PERSON] земельну ділянку ,розібрала його будинок. Такі пояснення позивача підтверджуються показаннями свідка [PERSON] Беручи до уваги,що жодних правових підстав для задоволення вимог про встановлення факту проживання однією сім"єю чоловіка та жінки без шлюбу та встановлення факту прийняття спадщини не має. Відповідно не має підстав для задоволення вимог про визнання права власності на право на земельну частку (пай), без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) по колишньому КСП «Хвиля революції» с. Вільшани Сосницького району Чернігівської області у розмірі 5,7 умовних кадастрових га ,що належав [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серія [NUMBER] Час складання [PERSON] заповіту і відкриття спадщини після його смерті, припадає на час дії Кодексу про шлюб та сім'ю та ЦК УРСР, тому керуватися потрібно нормами законодавчих актів, що діяли на час виникнення даних правовідносин. Частиною 2 ст. 42 ЦК УРСР передбачено, що угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Відповідно до ч. 1 ст. 45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Згідно до ч. 1 ст. 38 Закону УРСР "Про державний нотаріат" від 25.12.1974 року, який діяв на час посвідчення спірного заповіту, державні нотаріуси та інші службові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог ст.ст. 541, 543 ЦК УРСР і особисто подані ними державному нотаріусу або іншій службовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії. Ст. 541 ЦК УРСР передбачала,що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Відповідно до вимог п.77,79 "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих" затвердженою Наказом Мінюсту УРСР від 19.01.1976 року за № 1/5 та діючою на час складання заповіту, службові особи виконавчих комітетів посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 Цивільного кодексу УРСР і особисто подані ними службовій особі виконавчого комітету. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення і підписаний особисто заповідачем (стаття 541 Цивільного кодексу УРСР). Заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини. Форма посвідчувального напису на заповіті, передбачена додатком №20 вказаної інструкції. Позивачка просить визнати заповіт посвідчений 29.04.1992 року секретарем Вільшанської сільської ради та зареєстрований за №8 нікчемним ,при цьому не зазначає з порушенням яких конкретно норм закону посвідчений даний заповіт . Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільнй справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених нми вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими та відповідно такими, що не підлягають задоволенню. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні ,на користь якої ухвалено рішення,суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати. Відповідно до ст. 60 ЦПК України - склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про виконання умов цього договору, про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, які оформлені у встановленому законом порядку. Правову допомогу [PERSON] у судовому засіданні надавав адвокат Жилінський Олександр Вікторович, що підтверджується договором про надання правової допомоги від 28.11.2016 року , квитанцією від 30.11.2016 року на суму 4030грн та розрахунком оплати витрат на правову допомогу (надання консультацій з приводу позову 1 година - 550 грн, складання заперечень - 1160 грн, здійснення представництва в суді - 2320 грн . Ч.1,2 ст.85 ЦПК України передбачено,що витрати,пов"язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників,несуть сторони. Стороні ,на користь якої ухвалено судове рішення,та її представникові сплачуться іншою стороною тільки добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту),а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Враховуючи,що сума витрат на правову допомогу не перевищує граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу ,які встановлюються ст.1 ЗУ "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" ,то необхідно стягнути з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] 4030 грн. витрат на правову допомогу. Підстав для відшкодування витрат,пов"язаних з явкою до суду відповідача ,суд не знаходить. На підставі викладеного та

Outcome: approved