Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання права користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що вона у 2005 році познайомилася з [PERSON] і вони стали дружити. На її запрошення позивачка неодноразово приходила до неї в гості. У 2014 році [PERSON] залишила роботу, оскільки стала гірше себе почувати. Наприкінці літа 2014 року [PERSON] запропонувала позивачці переїхати проживати до її квартири, як член сім'ї, оскільки вона була зовсім одинокою, а позивач на той час припинила шлюбно-сімейні відносини з чоловіком. Крім того, умови проживання позивачки були складними, вона проживала у нежитловому технічному приміщенні (колясочній), де були відсутні будь-які зручності. Позивачка погодилася на пропозицію [PERSON] і переїхала проживати до спірної квартири як член сім'ї. Вони вели спільне господарство, у них був спільний бюджет, вони разом харчувалися, для них двох позивачка готувала їжу, прала, прибирала у квартирі, позивачка мала другий комплект ключів від квартири, перевезла до спірної квартири свої особисті речі. У 2017 році [PERSON] повідомила, що бажає приватизувати квартиру і зареєструвати у ній позивачку, щоб у подальшому остання мала можливість користуватися квартирою і мати право на неї, але здійснити свої наміри не встигла. У середині травня 2017 року позивачка поїхала у село, а в цей час [PERSON] раптово померла. Після її смерті позивачка продовжувала постійно користуватися спірною квартирою, сплачувала комунальні послуги, піклуючись про житло. 11.12.2017 року квартира була опечатана дільничим інспектором, у зв'язку з чим позивачка вже не могла потрапити у житло. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати за нею право користування на квартиру [ADDRESS]. 28.03.2018 року до суду надійшов Відзив представника відповідача на позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у відзиві, представник відповідача вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними з наступних підстав. Будь-якої письмової згоди на користування спірною квартирою позивачкою [PERSON] не надавала і місце проживання позивачки за вказаною адресою не зареєстровано. Крім того, відповідно до довідки про нарахування та сплату по особовому рахунку станом на 28.02.2018 року за вказаною квартирою обліковується борг у розмірі 5353, 00 грн. Позивачкою не наведено достатньо доказів на підтвердження того, що вона тривалий час проживала у квартирі, у зв'язку з чим набувала право користування нею, а тому представник просить у задоволенні позову відмовити. 21.05.2018 року до суду надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої позивач просить суд визнати за нею право користування квартирою [ADDRESS]. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.05.2018 року задоволено клопотання представника відповідача і до участі у справі залучено третю особу - КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва". 04.06.2018 року до суду надійшла Відповідь на відзив позивача, відповідно до якого вона вказує, що наймачем спірної квартири була [PERSON], при цьому позивачка вселилася до квартири за згодою наймача, проживала разом з нею, вони вели спільне господарство, позивачка сплачує житлово-комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.09.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.09.2018 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. У судовому засіданні позивачка та їїо представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, зазначених у Відзиві на позов. Представник третьої особи у судове засідання не з?явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що наймачем квартири [ADDRESS] була [PERSON], в якій вона постійно проживала та була зареєстрована. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується витягом з актового запису. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить суд визнати за нею право користування спірною квартирою з тих підстав, що вона з 2014 року постійно проживала у квартирі [ADDRESS] разом з [PERSON], яка запропонувала позивачці переїхати до неї, вони вели спільне господарство, позивачка дбала про [PERSON], сплачувала житлово-комунальні послуги. Згідно із ст. 64 ЖК України члени сім"ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов"язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім"ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов"язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім"ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Статтею 816 ЦК України передбачено, що особи, які проживають разом із наймачем, набувають рівних з наймачем прав та обов"язків щодо користування житлом. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім?ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім?ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім?ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім?ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно із п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року, "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України", вирішуючи спори про право користування житловою площею осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з?ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім?ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім?ї, що проживають з ним, певний порядок користування житловим приміщенням. При цьому, як роз?яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім?ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак, відсутність письмової згоди членів сім?ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування житловим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується її паспортом. Позивачка постійно проживала та на даний час проживає за адресою: [ADDRESS]. Як встановлено при розгляді справи, будь-якої письмової згоди на вселення та проживання позивачки [PERSON] у квартирі [ADDRESS] [PERSON] не надавала, будь-якого бажання на те, щоб зареєструвати позивачку у своїй квартирі не висловлювала, що свідчить про те, що наміру на те, щоб зареєструвати позивачку у своїй квартирі [PERSON] при житті не мала. Крім того, позивачкою до суду надано копії квитанцій про сплату квартплати та комунальних послуг, але слід зазначити, що суд оцінює критично надані докази, оскільки будь-яких підтверджень того, що саме позивачка оплачувала вказані квитанції, надано не було. Той факт, що на даних квитанціях від руки міститься напис "[PERSON]", жодним чином не підтверджує факт постійного проживання позивачки у квартирі та факт сплати саме нею за рахунок власних коштів цих послуг. Наданий позивачкою до суду Акт від 07.03.2018 року суд також оцінює критично з наступних підстав. Даний акт складений [PERSON] та підписаний сусідами з квартир № 40 та № 10 по [ADDRESS], які підтвердили той факт, що [PERSON] були знайомі давно, наприкінці літа 2014 року вона переїхали проживати до [PERSON] Підписи сусідів були засвідчені начальником ЖЕД-313. Але слід зазначити, що даний акт складений заінтересованою особою - безпосередньо позивачкою, сусіди підписали даний акт, а лише їх підписи були засвідчені начальником ЖЕД-313, тобто даний письмовий доказ судом не може бути прийнятий, як належний, оскільки його форма та зміст не відповідають вимогам, що встановлені для таких актів. Допитані судом свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили наступне. Так, свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона проживає у будинку [ADDRESS]. Вона дуже давно знала [PERSON] та спілкувалася з нею. Також вона бачила [PERSON], оскільки вона допомагала [PERSON] у господарстві. З літа 2014 року [PERSON] стала проживати разом з [PERSON], оскільки останній було важко самій себе обслуговувати через хвороби. Вона особисто бачила, як [PERSON] перевозила свої особисті речі до квартири [PERSON], часто привозила з села продукти, готувала для [PERSON] їжу, доглядала за нею, вони разом гуляли на вулиці. Також свідок зазначила, що вона ніколи не була у квартирі [PERSON], оскільки остання не дуже хотіла когось впускати до своєї квартири. Про те, що [PERSON] жила разом з [PERSON], їй відомо зі слів останньої. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона проживає у будинку [ADDRESS], давно була знайома з [PERSON] Приблизно у 2006 році вона познайомилася з [PERSON], яка працювала двірником, як і [PERSON] Тривалий час [PERSON] допомагала [PERSON] прибирати подвір'я. [PERSON] часто приходила до [PERSON] у гості, привозила їй продукти з села, а влітку 2014 року вона запросила [PERSON] до своєї квартири разом проживати. [PERSON] проживала у спірній квартирі до 2017 року, поки не опломбували квартиру. [PERSON] дуже любила [PERSON], оскільки вона дуже добре до неї ставилася. До квартири [PERSON] вона ніколи не приходила, оскільки вона не любила, щоб до неї у квартиру хтось приходив, вона навіть поштарку до квартири не впускала. Слід зазначити, що допитаним судом свідкам факт проживання позивачки з [PERSON] в одній квартирі відомий лише зі слів вказаних осіб, вони особисто у спірній квартирі не бували, оскільки померла не бажала нікого до своєї квартири впускати. Таким чином, їх твердження про факт постійного проживання [PERSON] у квартирі не є такими, що засновані на правдивих фактах та власних баченнях, а тому суд не приймає їх до уваги, як належні докази у справі. Також суд звертає увагу на той факт, що померла [PERSON] була 1951 року народження, тобто на момент смерті їй було 66 років, будь-яких належних доказів на підтвердження того, що вона за станом здоров'я потребувала допомоги та стороннього догляду, суду надано не було. Крім того, позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], гуртожиток, разом із членами своєї сім'ї - матір'ю [PERSON] та дочкою [PERSON], що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання, а проживають вказані особи у приміщенні колясочної по [ADDRESS]. Слід зазначити, що мати позивачки [PERSON] 1936 року народження, а тому за своїм віком (82 роки) потребує догляду та сторонньої допомоги, а тому проживання позивачки з [PERSON], якій на момент смерті було 66 років, та ненадання догляду своїй матері, якій 82 роки, є нелогічним. Вказані вище обставини справи дають змогу зробити переконливий висновок про те, що позивачка [PERSON] постійно не проживала у спірній квартирі, лише періодично приходила у гості до померлої, надавала їй допомогу. Також слід звернути увагу на той факт, що позивачка [PERSON] не займалася похованням [PERSON], оскільки тривалий час у травні 2017 року була відсутня у м. Києві, лише після повернення до міста дізналася від сторонніх осіб про факт смерті [PERSON], при цьому до цього часу їй невідомо, де похована остання та хто займався її похованням. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання за нею права користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS], а тому суд вважає позов [PERSON] безпідставним та необґрунтованим, а тому таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати суд покладає на позивачку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed