Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 01.09.2013 року працював на посаді провідного наукового співробітника науково-дослідного відділу (проблем військової освіти та науки) центру воєнно-стратегічних досліджень Національного університету оборони України імені Івана Черняховського. 31.08.2014 року позивач був звільнений з посади у зв"язку із закінченням строку трудового договору, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Позивач вважає звільнення незаконним, а тому вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить поновити його на посаді провідного наукового співробітника науково-дослідного відділу (проблем військової освіти та науки) центру воєнно-стратегічних досліджень Національного університету оборони України імені Івана Черняхівського, а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.09.2014 року. В судовому засіданні позивач уточнив свої позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі, поновити його на посаді провідного наукового співробітника науково-дослідного відділу (проблем військової освіти та науки) центру воєнно-стратегічних досліджень Національного університету оборони України імені Івана Черняхівського, а також стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.09.2014 року, у розмірі 23609, 96 грн. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що позивач, дійсно, перебував у трудових відносинах з відповідачем. У серпні 2014 року позивачу було запропоновано укласти строковий трудовий договір з університетом на 1 рік, але він відмовився від цього, а тому його було звільнено у зв"язку з закінченням строку дії трудового договору. Вважає дії університету такими, що відповідають вимогам діючого законодавства, а тому підстав для поновлення позивача на роботі немає. На підставі викладеного представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 01.08.2012 року працював на посаді начальника науково-дослідного відділу центру воєнно-стратегічних досліджень за строковим трудовим договором, з 01.09.2013 року був переведений на посаду провідного наукового співробітника науково-дослідного відділу (проблем військової освіти та науки) центру воєнно-стратегічних досліджень Національного університету оборони України імені Івана Черняховського за строковим трудовим договором, що підтверджується трудовою книжкою (а.с. 11-16). На підставі наказу № 230 від 04.11.2013 року (а.с.21) з [PERSON] було продовжено строковий трудовий договір на посаді провідного наукового співробітника науково-дослідного відділу (проблем військової освіти та науки) центру воєнно-стратегічних досліджень Національного університету оборони України імені Івана Черняховського, як обраному за конкурсом, з 04.11.2013 року по 31.08.2014 року. 14.08.2014 року позивач [PERSON] подав начальнику Університету заяву про продовження строкового трудового договору з 01.09.2014 року по 31.08.2020 року (а.с.37). За резолюцією начальника позивачу було запропоновано укладення трудового договору на 1 рік. 27.08.2014 року з позивачем представниками Університету була проведена бесіда, на якій позивачу було запропоновано укласти строковий трудовий договір на 1 рік з 01.09.2014 року по 31.08.2015 року (а.с.38), але позивач з такою пропозицією не погодився. 28.08.2014 року начальником Університету був виданий Наказ № 165 про звільнення з посади позивача [PERSON] з 31.08.2014 року у зв"язку із закінченням строку трудового договору, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с.17). В своїх позовних вимогах позивач [PERSON] посилається на те, що його звільнення не відповідає вимогам діючого законодавства, оскільки проведено з порушенням, так як відповідач не мав законних підстав для укладення з ним строкового трудового договору, а повинен був укласти безстроковий договір. Тому позивач вважає, що його звільнення є незаконним і просить поновити його на роботі. Відповідно до вимог ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Пунктом 2 частини 1 статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін на поставила вимогу про їх припинення. Згідно з аб. 2 п. 5.14 Інструкції про порядок заміщення вакантних посад командування, наукових, науково-педагогічних (педагогічних) працівників у ВВНЗ (військових навчальних підрозділах ВНЗ) на конкурсній основі, затвердженої наказом Міністра оборони України та Міністра освіти України від 20.08.2001 року № 285/602 та зареєстрованої у МЮУ 10.08.2001 року за № 792/5983, цивільні особи, відібрані за конкурсом, приймаються на роботу згідно з Положенням про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників ВНЗ третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженим наказом Міністерства освіти і науки України від 24.12.2002 року № 744 та зареєстрованим в МЮУ 15.07.2003 року за № 600/7921. Відповідно до п. 9, 10 цього Положення підставою для укладення трудового договору з обраною особою і видання наказу ректора про прийняття її на роботу є Рішення Вченої ради вищого навчального закладу. При прийнятті на роботу може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, у тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін. При цьому пунктом 1.5 Інструкції передбачено, що посади командування, наукових (науково-педагогічних) працівників у ВВНЗ заміщуються особами офіцерського складу та працівниками ЗС України, які призначаються на ці посади за підсумками конкурсу, терміном не більше ніж на 5 років. Зважаючи на вимоги вказаних вище нормально-правових актів, слід зробити висновок про те, що прийняття на роботу науково-педагогічних (наукових) працівників на умовах строкового трудового договору строком до 5 років не суперечить чинному законодавству та не звужує права працівників на працю. Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивач [PERSON] працював на посаді провідного наукового співробітника науково-дослідного відділу (проблем військової освіти та науки) центру воєнно-стратегічних досліджень, як обраних за конкурсом, на умовах строкового трудового договору з 04 листопада 2013 року по 31 серпня 2014 року, згідно наказу начальника від 04.11.2013 року, та був звільнений у зв"язку із закінченням строку трудового договору на підставі наказу начальника від 28.08.2014 року. Попередній строковий трудовий договір з [PERSON] був укладений 01.09.2013 року до проведення конкурсу, згідно наказу начальника університету від 30.08.2013 року № 180. За результатами конкурсного відбору, згідно з рішенням Вченої ради університету від 28.10.2013 року, [PERSON] було рекомендовано на заміщення посади провідного наукового співробітника науково-дослідного відділу (проблем військової освіти та науки) центру воєнно-стратегічних досліджень. Строк оформлення документів для призначення на посаду встановлено до 04.11.2013 року. 29.10.2013 року [PERSON] звернувся до начальника університету із заявою про призначення на вказану посаду за строковим трудовим договором на 7 років - до 01.08.2020 року. У зв"язку із неможливістю встановити трудові відносини на такий тривалий строк, під час погодження заяви позивачу було запропоновано інший строк - до 31.08.2014 року, що повністю узгоджується з вимогами ст. 23 КЗпП України, п. 10 Положення і п. 1.5 Інструкції (а.с. 20). Зважаючи на те, що позивач [PERSON] свою заяву від 29.10.2013 року не відкликав та про незгоду з терміном дії трудового договору не повідомив, наказом начальника університету від 04.11.2013 року № 230 йому, як обраному за конкурсом, було продовжено дію строкового трудового договору з 04.11.2013 року по 31.08.2014 року. Цього ж дня наказ було доведено до відома [PERSON], що не заперечується позивачем. Позивач приступив до виконання обов"язків за посадою на умовах, визначених у цьому наказі, що свідчить про його згоду з укладеним договором. Із заявою про оскарження укладеного строкового трудового договору та визнання його таким, що укладений на невизначений строк, [PERSON] звернувся до начальника університету лише 15.11.2013 року. З наведеного можна зробити переконливий висновок про те, що посилання позивача на те, що термін дії строкового трудового договору встановлений без погодження сторін, не відповідає дійсності. Твердження позивача про те, що термін дії попереднього трудового договору, укладеного з 01.09.2013 року до проведення конкурсу, закінчився 26.10.2013 року, а тому на підставі ст. 39-1 КЗпП України дія договору продовжилася на невизначений строк, є необґрунтованими. Відповідно до п. 5.14 Інструкції рішення Вченої ради вищого навчального закладу має рекомендаційний характер та є підставою для оформлення подання на призначення відповідного кандидата на посаду. З матеріалів справи вбачається, що рішення Вченої ради університету за результатами конкурсного відбору було затверджено начальником університету 28.10.2013 року. Наказом начальника від 04.11.2013 року № 230 обраних осіб призначено на посади (продовжено строк перебування на посадах). Отже, конкурс завершився у день прийняття начальником університету рішення про укладення трудових договорів з працівниками, обраними за конкурсом, та видання відповідного наказу, тобто 04.11.2013 року. Зважаючи на це, посилання [PERSON] про те, що дія попереднього строкового трудового договору закінчилася 26.10.2014 року, є безпідставним. Позивач [PERSON] після звільнення 28.08.2014 року звертався з відповідною скаргою до Комісії по трудових спорах університету. Рішенням комісії від 05.09.2014 року у задоволенні скарги відмовлено (а.с. 42). Частиною 1 статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Зважаючи на те, що наказ начальника університету від 04.11.2013 року № 230 про продовження позивачу дії строкового трудового договору не визнано недійсним, звільнення позивача у зв"язку із закінченням строку дії трудового договору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є законним та обґрунтованим, а тому позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати судом відносяться на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed