Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, мотивуючи свої вимоги тим, що 26.10.2015 року Деснянським районним судом м. Києва винесено рішення, яким позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за затримку виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди - частково задоволені та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі на загальну суму 19920, 97 грн. та компенсацію за затримку виплати заробітної плати у розмірі 37553, 00 грн. Рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили. Разом з тим, рішення суду відповідач не виконує, розрахунку заборгованості не здійснює, а тому на даний час продовжується затримка розрахунку при звільненні за період з 27.10.2015 року по 11.12.2017 року. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 213 333, 00 грн. Відповідно до вимог ст. 19, 274 ЦПК України справа за позовом [PERSON] до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.10.2015 року Деснянським районним судом м. Києва винесено рішення, яким позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за затримку виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди частково задоволені та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі на загальну суму 19920, 97 грн. та компенсацію за затримку виплати заробітної плати у розмірі 37553, 00 грн. Рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили. Разом з тим, рішення суду є не виконаним, розрахунок заборгованості не здійснено, а тому відповідач продовжує затримку розрахунку при звільненні [PERSON] Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.10.2015 року встановлено, що [PERSON] з 13.03.2012 року по 12.06.2015 року працював на посаді заступника начальника юридичного департаменту Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною. 12.06.2015 року позивач був звільнений з займаної посади у зв'язку зі скороченням штату працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. За період роботи з травня 2015 року по день звільнення позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата, а також з ним не був проведений розрахунок при звільненні. Крім того, встановлено, що середньоденний заробіток позивача, розрахований відповідно до вимог діючого законодавства та становить 399, 50 грн., а тому з урахуванням даного розміру, компенсація за затримку розрахунку за період з 12.06.2015 року по 26.10.2015 року включно становить 37 553, 00 грн. (кількість робочих днів 94 х 399, 50 грн). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999 року передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв"язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред"явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв"язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Як встановлено при розгляді справи, відповідачем не було здійснено своєчасно, у передбачені законом строки, розрахунок з позивачем після його звільнення, хоча відповідач мав таку можливість, а тому суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог [PERSON], та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.10.2015 року по 11.12.2017 року у розмірі 213 333, 00 грн. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного суду України від 29.01.2014 року у справі № 6-144цс13, яка є обов"язковою для застосування судами. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. З вищезазначених норм слідує, що суди повинні належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки позов є обґрунтованим та підставним. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 3 200, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved