Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

30.09.2019 року позивач [PERSON] звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом, яким просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь грошові кошти за договором позики у розмірі 46200 гривень, заподіяну моральну шкоду у розмірі 20000 гривень та судові витрати в розмірі 1268,40 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що 17.04.2018 року відповідач звернулась з проханням надати їй в борг 30000 гривень, оскільки в наявності такої суми коштів у позивача не було, відповідач запропонувала оформити кредит на вказану суму в банку на ім`я позивача, що остання і зробила. На підтвердження їх усної домовленості і факту боргових взаємовідносин, відповідач власноручно написала розписку, якою зобов`язалась повернути кошти в розмірі 30000 гривень через один місяць у строк до 17.05.2018 року. Однак, відповідач свої зобов`язання згідно договору позики та вказані в розписці строки не виконала і не оплачувала щомісячні платежі по кредитному договорі, який був оформлений на позивача, на неодноразові звернення з вимогою повернути гроші не реагувала, позивач змушена платити кредит та відсотки по кредиту, що зумовлює для неї значні фінансові витрати. Тому, позивач звернулась з даним позовом до суду та просить стягнути борг у розмірі 46200 грн., що складається із суми боргу перед банком у розмірі 33341гривень та відсотків по кредитному договору у розмірі 12878,53 гривень, моральну шкоду та судові витрати. Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.09.2019 року справу за вказаним позовом було розподілено судді Гниличенко М.В. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 10.10.2019 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 17.10.2019 року на адресу Київського районного суду м.Одеси від адвоката Мельник А.С., яка діє в інтересах [PERSON] , надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач просить стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти за договором позики у розмірі 46200 гривень, збільшений розмір моральної шкоди у розмірі 70 000 гривень, судові витрати у розмірі 1536,80 гривень та правничу допомогу у розмірі 500 гривень. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 17.10.2019 року відкрито загальне позовне провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики. Вищевказана ухвала була направлена сторонам по справі та відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень, подання зустрічного позову або клопотання про слухання справи за відсутності учасника процесу. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 02.12.2019 року за заявою представника позивача з метою забезпечення позову було накладено арешт на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , яка належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] . До судового засідання позивач [PERSON] не з`явилась, належним чином повідомлялась, причини неявки суду невідомі. Представник позивача - адвокат Мельник А.С. до судового засідання з`явилась, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явилась, належним чином повідомлялась за місцем реєстрації, проте судові повістки повернено з відміткою про закінчення терміну зберігання, причини неявки до суду невідомі, будь-яких заяв або клопотань до суду не надходило. При викладених обставинах, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який повідомлений про розгляд справи належним чином, від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 280-282 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, приходить до наступного. У відповідності до вимог ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих у порядку, передбаченому ст.ст.81- 89 ЦПК України. Долученою до матеріалів справи копією розписки визначено, що 17.04.2018 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошову суму у розмірі 30000 гривень та зобов`язується у травні 2018 року виплатити, поставлена підпис відповідача./а.с.13/ На підтвердження зобов`язань відповідача, представником позивача у судовому засіданні був наданий для огляду оригінал розписки від 17.04.2018 року, яка була судом оглянута та встановлена її відповідність копії розписки наявної в матеріалах справи. Факт знаходження оригіналу розписки у позивача повинен підтверджувати наявність невиконаного боргового зобов`язання відповідача перед позивачем. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі конкретно визначеної грошової суми позичальнику, з зазначенням дати складання розписки та дати повернення боргу. Відповідно до вимог ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно зі ст.ст.525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позикові відносини розглядаються як різновид цивільно-правових грошових зобов`язань, що виникають на підставі відповідного договору або оформлюються іншими правовими формами кредитних відносин, які зумовлюють виникнення позикових зобов`язань. Відповідно до ст.1046 Цивільного Кодексу за договором позики одна сторона передає у власність іншій кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За загальним правилом, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди щодо всіх істотних умов. Зокрема, про це свідчить положення ч.1 ст.638 ЦК. Теорія договірного права виходить з того, що істотною умовою договору позики є його предмет, яким можуть бути гроші певної суми або інші речі, визначені родовими ознаками. Причому позичальник, отримавши кошти, зобов`язаний повернути таку саму суму або рівну кількість речей того самого роду такої самої якості. Тобто в договорі позики не можна передбачити повернення замість грошей інших речей, або повернення іншої суми коштів, яка не передбачена договором, або повернення грошей не позикодавцю, а фінансовій установі - банку, оскільки в такому разі матимуть місце інші правовідносини. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом виключно факту укладення договору, а не передання грошей позичальнику. Форма договору позики регламентована ст.1047 ЦК, відповідно до ч.1 якої договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. Тому укладення усного договору позики, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян /більш170 грн./, законом не передбачено. Також згідно із ч.2 цієї статті на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч.2 ст.1047 ЦК може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У розписці, яка є письмовим борговим документом та підтверджує укладення договору позики, повинні вказуватись умови отримання грошей, зобов`язання щодо їх повернення та дата отримання. Суд вважає, що належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення саме договору позики в контексті ст.ст.1046-1050 ЦК України позивачем не надано, правовідносини сторін за своєю юридичною природою є не позиковими, а фактично кредитними, право надавати кредити належить тільки банкам та фінансовим установам, тому суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 46200 грн. та моральної шкоди у розмірі 70000 грн. Відповідно до ст.1046 ЦК України договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Таким чином, так як договір позики це односторонній договір, то у відповідача виникає обов`язок повернути позикодавцю, а не банку, грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором, відповідно до ст.1049 ЦК України. Суд, досліджуючи боргову розписку та перевіряючи існуючі домовленості сторін за договором позики, повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, встановити, які правовідносини виникли між сторонами, якими нормами права вони врегульовані і залежно від встановлених результатів робити відповідні правові висновки. Суд уважно дослідивши уточнену позовну заяву та заслухавши пояснення, надані представником позивача у судовому засіданні приходить до наступного. У позовній заяві та поясненнях представника позивача вбачаються розбіжності в датах укладення договору позики, дати передання грошей, дати складання боргової розписки, дати повернення грошових коштів.(17.04.2018р. -17.05.2018р, 18.04.2018р. -18.05.2018р.) та в питанні кому саме відповідач повинна була виплатити грошові кошти. Зокрема, у позові зазначено, що договір позики та домовленість між позивачем та відповідачем про надання останній в борг 30000 гривень було укладено в усній формі 17.04.2018 року та відповідач зобов`язалась у місячний строк до 17.05.2018 року повернути борг, в цілях виконання усного договору позики позивач звернулась до АТ "Альфа Банк" та отримала на своє ім`я кредит на суму 30000 гривень, відповідні кошти передала відповідачці, а остання написала розписку. Однак, відповідач свої зобов`язання згідно договору позики та вказаний в борговій розписці строк не виконала, і не оплачувала щомісячні платежі по кредитному договору, який було оформлено на позивача, тому позивач звернулась з позовом до суду. Суд робить висновок, що стороною позивача не надано будь-яких належних та допустимих доказів, що 17.04.2018 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено саме договір позики, оскільки представник позивача вказує про існування домовленості, за якою позивач погодилась на прохання відповідача про допомогу, на наступних умовах: оскільки в позивача на той момент не було в наявності такої суми коштів для передачі відповідачу, остання попросила оформити кредит в банку на ім`я позивача на суму 30000 гривень та виплатити кошти через місяць у строк до 17.05.2018 року, а позивач відповідно повинна була повернути кошти в банк по кредитному договору, в цілях, забезпечення виконання зобов`язання відповідач написала розписку про отримання коштів від позивача в сумі 30 000 гривень. Саме на вищезазначених умовах домовленості між сторонами було укладено усний договір позики, в цілях виконання якого позивач оформила кредит на своє ім`я в «Альфа Банку» на суму 30 000 гривень, та передала відповідні кошти відповідачу. Однак, відповідач свої зобов`язання згідно договору позики та вказані в борговій розписці строки не виконала та припинила оплачувати щомісячні платежі та відсотки по кредитному договору, який оформлений на позивача. Суд звертає увагу на те, що пояснення представника позивача щодо домовленості про повернення коштів в місячний строк до 17.05.2018 року, а в позові вказано до 18.05.2018 року не підтверджено доказами, оскільки розписка про отримання грошових коштів не містить зобов`язання про повернення боргу та конкретної дати, а зазначено відповідачем "зобов`язуюсь в травні 2018 року виплатити", з чого можливо зробити висновок про зобов`язання відповідача виплатити грошові кошти не позивачу, а на рахунок банку за договором кредиту, який оформлено на позивача. Судом встановлено, що у даному випадку мала місце завуальована форма отримання кредиту на користь третьої особи - відповідача по справі, оскільки остання, з пояснень представника позивача, працювала в різних банках та неодноразово отримувала кредити для розвитку справи, але своєчасно їх не повертала, склалась заборгованість, на її заяви про отримання кредиту банки відмовляли, тому фактично на її прохання позивач уклала в АТ «Альфа Банк» кредитний договір на користь відповідача та передала гроші у розмірі 30000 гривень відповідачу. Доказів домовленості про повернення грошових коштів саме позивачу, суду не надано, оскільки із пояснень представника позивача вбачається, що відповідач після травня 2017 року відразу почала сплачувати грошові кошти до банку та приблизно на протязі року своєчасно сплачувала щомісячні платежі та відсотки по кредитному договору до банку, та у розписці зазначено про зобов`язання у травні 2018 року виплатити, але не вказано про повернення. Суд вважає, що позивач не мала на меті отримувати кредит для власних потреб, не мала готівкових коштів для надання їх у борг відповідачу, а вказаний спосіб отримання кредитних коштів у банку та передачі їх відповідачу з умовою сплати відповідачем щомісячних платежів та відсотків по кредиту не є договором позики. В матеріалах справи є банківські документи, з яких вбачається, що [PERSON] було укладено кредитний договір № 501018854 від 17.04.2018 року, у подальшому укладались Договори про внесення змін і доповнень до Угоди про надання кредиту № 501018854 від 17.04.2018 року щодо зміни порядку повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інших платежів, встановлено графік платежів, було проведено реструктуризацію боргу. Суду не надано доказів про існування наступних домовленостей - про місячний строк повернення боргу, про зобов`язання відповідача повернути грошові кошти позивачу або виплачувати банку вищевказаний кредит та відсотки, не доведено чи дійсно відповідач сплачував кредитні кошти, а якщо так, то за який період, який розмір коштів було сплачено саме відповідачем, оскільки із пояснень представника позивача вбачається, що відповідач спочатку, приблизно один рік, своєчасно сплачувала кошти за вказаним кредитом та відсотками, а потім припинила оплату, незрозуміло з яких правових підстав виходить представник позивача, наполягаючи про стягнення з відповідача суми 46200 гривень, яка складається із суми заборгованості перед банком у розмірі 33341гривень, відсотків по кредитному договору у розмірі 12878,53 гривень та моральної шкоди у розмірі 70000 гривень. Відповідно до ст.ст.1046,1049 ЦК України договір позики - це угода,за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику - грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем - у строк та в порядку, що встановлені договором. Суд, розглядає позов в межах пред`явлених вимог, борговий документ складено у розмірі 30000 гривень, але позовні вимоги складаються зі стягнення суми заборгованості перед банком та відсотків по кредитному договору з відповідача, який не укладав кредитний договір з банком та не може нести відповідальність по зобов`язанням банку, фактично представник позивача виходить за межі предмета позову про стягнення грошей за договором позики, переходить у площину правовідносин з приводу виконання кредитного договору, які врегульовано нормами ст.1054 ЦК України та просить стягнути з відповідача грошову суму в розмірі 46200 гривень, яка не відповідає розміру боргового документу, посилаючись на боргову розписку та норми ст.1046 ЦК України, які регулюють договір позики, який повинен бути безоплатним або за певну винагороду /відсотки/ повинні передаватись гроші, та усі умови договору повинні бути визначені у письмовій формі відповідно до ст.1047 ЦК України, доказів існування домовленостей про сплату відповідачем щомісячних платежів безпосередньо до банку або сплати коштів особисто позивачу, або збільшення розміру боргу, суду не надано. Судом встановлено, що фактично по даній справі вбачається два виду правовідносин, це зобов`язання, які виникли між позивачем та відповідачем за договором позики, за умови належного його оформлення, та зобов`язання, які виникли між позивачем та АТ "Альфа Банк" щодо отримання кредитних коштів та належного виконання умов кредитного договору за № 501018854 від 17.04.2018 року, який у судовому порядку не визнано недійсним та необхідність його належного виконання. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитодавець/ зобов`язується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Тобто, на вказані правовідносини теж розповсюджується дія норм ст.ст.1046-1050 ЦК України - договір позики, тобто за своєю правовою природою кредитному договору властиві ознаки договору позики. Суд зауважує, що як у договорі позики, так і у кредитному договорі, існують дві сторони - позичальник та позикодавець. Однак, представник позивача безпосередньо притягує до правовідносин щодо належного виконання зобов`язань по кредитному договору три сторони - банк, позивача та відповідача, що є недопустимим, та посилається у позові на те, що саме відповідач свої зобов`язання згідно договору позики та вказані у борговій розписці строки не виконує та не сплачує щомісячні платежі та відсотки по кредитному договору, але суд вказані доводи позову не приймає до уваги, оскільки будь-які домовленості, у разі їх підтвердження, щодо сплати щомісячних платежів та відсотків по кредитному договору в рахунок боргу, не є договором позики у розумінні ст.1046-1050 ЦК України. Суд звертає увагу на те, що відповідач не є стороною кредитного договору 501018854 від 17.04.2018 року, хоча із пояснень позивача, наданих у судовому засіданні, але не підтверджених доказами, зазначено, що приблизно один рік відповідач своєчасно сплачувала щомісячні платежі та відсотки за кредитним договором, оформленим на ім`я позивача. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (в тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Однак, умовами договору позики грошей та діючими нормами цивільного законодавства не передбачено стягнення боргу у вигляді суми заборгованості перед банком у розмірі 33341гривень, відсотків по кредитному договору у розмірі 12878,53 гривень та моральної шкоди у розмірі 70000 гривень, оскільки у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання на свою користь, зокрема зобов`язання повернути позикодавцеві позику - грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем - у строк та в порядку, що встановлені договором. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Після встановлення зазначених обставин та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини виходять за межі ст.ст. 1046-1050 ЦК України, якими врегульовано договір позики. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інше. Відповідно до ч.2 ст.264 ЦПК України суд при ухваленні рішення не може виходити за межі позовних вимог, тому судом було розглянуто позов в межах заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача грошових коштів у загальному розмірі 46200 грн. та моральної шкоди у сумі 70000 грн., та зауважує, що грошові кошти у розмірі 46200 грн. не є позикою та не відповідають умовам договору між сторонами. Суд звертає увагу на те, що в цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин) та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Вирішуючи питання про стягнення заподіяної моральної шкоди, суд виходить з наступного. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлено в ст.16 ЦК України, а саме, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, відшкодування моральної шкоди (п.9 ч.2 ст.16). Моральна шкода відшкодовується у випадках, передбачених законом або договором. У даному випадку, договором між сторонами не передбачено відшкодування моральної шкоди. В тому числі і з підстав невиконання боржником своїх зобов`язань. Закон, що регулює дані правовідносини, також не передбачає відшкодування моральної шкоди у випадку невиконання умов договору, в тому числі договору позики або кредитного договору. Стаття 1167 ЦК України, яка передбачає відшкодування шкоди винними діями особи, на дані правовідносини, які виникли з договору, не розповсюджується, оскільки регулює випадки заподіяння шкоди, не пов`язаної з договірними правовідносинами між заподіювачем шкоди і постраждалою особою. Тому, суд не вбачає законних підстав для покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню моральної шкоди за невиконання ним договірних зобов`язань. Суд вважає, що позивач, укладаючи договір позики шляхом оформлення кредитного договору з метою отримання кредитних коштів та передачі їх відповідачу, повинна була розуміти наслідки та усі ризики укладання кредитного договору на своє ім`я, з подальшим виконанням зобов`язання по сплаті тіла кредиту та нарахованих відсотків. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені в силу статті 81 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими та не підлягаючими задоволенню. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача. Відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Outcome: dismissed