Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

01 серпня 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому зазначав, що 07 вересня 2015 року між ним та відповідачем укладено договір фінансового лізингу № 000495 з додатками (далі - договір), за умовами якого відповідач зобов"язався придбати у власність та передати позивачу у користування предмет лізингу - трактор МТЗ 82.1, зазначений у додатку №2 до договору та п.1.1 цього Договору, а позивач повинен сплачувати лізінгові платежі відповідно до умов договору. У день укладення договору позивач був повідомлений представниками відповідача про необхідність передоплати та йому було надано рахунок для сплати коштів у сумі 50000 грн. Після сплати вказаних коштів позивачу надали для підписання договір лізінгу та запевнили, що протягом декількох днів предмет лізінгу буде йому переданий. Після здійснення вказаної оплати коштів у сумі 50000 грн. позивач виявив, що вказаний є адміністративним платежем, тобто винагородою лізінгодавцю за організаційні заходи, а зазначена у розміщеному в мережі інтернет оголошенні відповідача акційна ціна трактора у сумі 120000 грн. відрізняється від ціни, вказаної у договорі лізингу, а саме 500000 грн. Посилаючись на несправедливість умов укладеного договору лізингу та нечесну підприємницьку діяльність з боку відповідача, введення відповідачем в оману шляхом замовчування найменування продавця предмета лізингу, фактичної наявності предмета лізингу у цього продавця, дати виготовлення предмета лізингу, специфікації, кольору, походження, строків платежів по договору, наданням нечіткої, незрозумілої та двозначної інформації щодо ціни предмета лізингу та способу її розрахунку, позивач на підставі ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", ст.230 ЦК України просить визнати вказаний договір недійсним з моменту його укладення. Крім того, посилався на недійсність договору у зв"язку з відсутністю нотаріального посвідчення, а також на те, що за умовами договору його предметом не є індивідуально визначена річ, що протирічить положенням законодавства, що регулює відносини лізингу. Тому просив визнати вказаний договір недійсним, стягнути з відповідача сплачені кошти в сумі 50000 грн., три відсотки річних за час безпідставного користування грошовими коштами у суму 1352 грн., інфляційне збільшення боргу у сумі 4421,35 грн. та сплачені судові витрати. У судове засідання позивач та його представник не з"явилися, надали заяву про розгляд справи без їх участі та підтримку заявленого позову. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. З письмового заперечення представника відповідача вбачається, що проти задоволення позову він заперечував, посилаючись на його безпідставність, необгрунтованість та недоведеність, оскільки нотаріальна форма для договору непрямого лізингу не передбачена, а його істотні умови повністю відповідають вимогам законодавства і містять повну та достовірну інформацію, у тому числі детальний опис умов отримання предмета лізингу та порядку сплати за нього; позивач власним підписом посвідчив всі сторінки договору, анкети, заявки та графіки, а невикористання ним свого права на ознайомлення з умовами договору не свідчить про введення його в оману; визначення кінцевої моделі та ціни транспортного засобу при непрямому лізингу, на відміну від прямого лізингу, є неможливим; положення Закону України "Про захист прав споживачів" до правовідносин у сфері фінансових послуг не застосовуються, так як вони регулюються спеціальним законом, яким є Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"; позивачем не доведено, що умови договору лізингу порушують принцип добросовісності, містять істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків на шкоду позивачу, завдають йому якоїсь шкоди, та порушують спеціальне законодавство, тобто Закон України "Про фінансовий лізинг", а зазначені позивачем як несправедливі умови договору відповідають діючому законодавству та інтересам позивача. Також посилався на те, що ст.625 ЦК України не застосовується до відносин реституції. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 07 вересня 2015 року між позивачем і відповідачем укладено договір фінансового лізингу № 000495 з додатками (а.с.11-24), предметом якого є трактор МТЗ 82.1, об"єм двигуна 81, тип КПП 18\\4, привід 4\\4 (а.с.11, 24), вартістю 21276,60 доларів США з урахуванням ПДВ, що на дату укладення договору становить 500000 грн. (а.с.16, 23, 24), зі сплатою одноразового адміністративного платежу відповідно до додатку № 1 до договору у розмірі 2127,66 дол. США (10 % від суми договору), що на день укладення договору складало 50000 грн., комісією в розмірі 3% та авансового платежу в розмірі 50% (а.с.23). Строк передачі предмета лізингу лізингодавцем у користування лізингоодержувача становить не пізніше 120 робочих днів з дня отримання лізингодавцем адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу та, у разі наявності, різниці до вже сплаченого авансового платежу у разі зміни вартості чи марки (моделі, модифікації) предмета лізингу (п.4.1 договору). Того ж дня позивачем сплачено відповідачу адміністративний платіж в сумі 50000 грн. з комісією банку в сумі 300 грн. (а.с.25). Позивач ознайомився з умовами договору лізингу та погодився з ними, що посвідчив своїм підписом як на кожній сторінці договору та у додатках до нього, так і в окремо складеній заяві та витягу про технічні характеристики предмету договору (а.с.21, 41, 42). Згідно з ч.3 ст.509 ЦК України, зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Предметом договору лізингу (предметом лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (ст.3 Закону України "Про фінансовий лізинг"). Згідно з ч.1 ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Відомості про продавця (постачальника) предмета лізингу в укладеному сторонами договорі відсутні; реквізити продавця, відповідно до розділу "Визначення термінів", зазначаються лише в акті приймання-передачі предмета лізингу, який складається у ході виконання договору. Згідно з п.1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.4 договору суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже, такі умови є несправедливими. Згідно зі ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника) тощо. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. У порушення зазначених норм статтею 12 договору «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність лізингоотримувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, зокрема, встановлена відповідальність лізингоодержувача у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Водночас у договорі встановлена відповідальність лізингодавця перед споживачем у вигляді одностороннього розірвання договору лізингоодержувачем лише у випадку неотримання транспортного засобу, при цьому таке розірвання договору поставлено в залежність від надання відповіді лізингодавцем та тягне за собою штрафні санкції для лізингоодержувача. Таким чином, споживач практично позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Згідно з п.5.4 Договору, на лізингоодержувача покладається відповідальність стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням предмета лізингу, або стану предмета лізингу, протягом строку лізингу або протягом терміну володіння лізингоодержувачем предметом лізингу, якщо він довший. Згідно з п.5.10 договору, з дати передачі предмета лізингу лізингоодержувач бере на себе всі ризики, пов"язані з пошкодженням, втратою, викраденням або передчасним зносом предмета лізингу чи будь-якої його частини. Разом з тим на підставі п.7.3 договору страхування предмета лізингу здійснюється за рахунок споживача, але на користь лізингодавця. Крім того, пунктом 5.8 договору передбачено, що у зв"язку з тим, що лізингоодержувач свідомо обирає предмет лізингу та визначає його у п.1.1. договору, лізингодавець не несе відповідальності за будь-які особливі характеристики або придатність предмета лізингу для будь-якої мети. Відповідно до Технічного опису бланка свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.04.2015 року № 447, до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вносяться, зокрема, дані про рік випуску транспортного засобу, його марку, модель, тип, № шасі (кузова), повна маса та маса без навантаження, категорію, об"єм двигуна, тип пального, колір, які й становлять індивідуальні ознаки транспортного засобу, що є предметом договору лізингу. Спірний договір зазначених даних (рік випуску, № шасі, колір тощо) не містить, пунктом 1.1. договору визначено лише марку\\модель, комплектацію\\модифікацію, об"єм двигуна, тип КПП та привід, тобто договір не відповідає положенням ст.3 Закону України "Про фінансовий лізинг". Положення про передачу лізингодавцем предмета лізингу належної якості у спірному договорі відсутні. Пунктом 10.15 договору встановлено, що у разі неузгодженої договором зміни розміру лізингових платежів сторони укладають відповідну додаткову угоду до основного договору та підписують акт коригування вартості предмета лізингу. При цьому, передбачено, що у разі відмови споживача від підписання такої додаткової угоди чи акту лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем лізингові платежі поверенню не підлягають. Отже, позивачу як споживачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів. Таким чином, зазначені умови договору суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу прав та обов"язків сторін, а тому завдають шкоду споживачеві, та, відповідно, є несправедливими. На думку суду, визнання недійсними вказаних положень договору окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору, а тому договір може бути визнаний недійсним в цілому. Виходячи із зазначених обставин, суд також вважає, що укладення сторонами спірного договору здійснено із застосуванням відповідачем нечесної підприємницької діяльності у вигляді замовчування ним при укладанні вказаного договору інформації найменування продавця предмету лізингу, фактичної наявності предмета лізингу у цього продавця, дати виготовлення предмета лізингу, специфікації, року випуску та походження предмета лізингу, відсутність однозначної, чіткої та зрозумілої інформації про графік погашення лізингових платежів, розмір виплат у грошовому виразі та їх призначення, що спонукало споживача дати згоду на здійснення вказаного правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. При цьому суд зважає, що спірний договір не містить умов щодо розміру адміністративного платежу, його розмір визначено лише у додатку 1 до договору, а визначення і розрахунок адміністративного платежу як у договорі лізингу (розділ "Визначення термінів"), так і у додатку 1 до договору є неоднозначними та призводить звичайного споживача, який не є знавцем фінансового права, до висновку про включення адміністративного платежу до вартості предмета лізингу, визначеної п.8.2 договору та додатками до нього у сумі 21276,60 доларів США, що складає на день укладення договору 500000 грн. До істотних умов договору лізингу Закон України «Про фінансовий лізинг» відносить умову про лізингові платежі, які, згідно з ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» , можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним. У вступній частині договору визначено (а.с.10), що адміністративним платежем є першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на оплату. Законодавець розрізняє поняття "укладання" та "виконання" договору. Так, відповідно до ст..17 Закону України "Про фінансовий лізинг", спори, що виникають при укладанні та виконанні лізингових договорів, вирішуються відповідно до закону. Аналогічне вживання вказаних понять міститься і у Цивільному кодексі України (ч.3 ст.712, ч.3 ст.713, ч.3 ст.714, ч.6 ст.715, ч.2 ст.759). Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що зазначений у договорі адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов"язані з виконанням договору лізингу, як і до інших передбачених законом платежів, а тому умови договору про сплату позивачем адміністративного платежу не відповідають діючому законодавству. Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 19 жовтня 2016 року у справі № 161\\6341\\15-цвідповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно зі статтею 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Виходячи з викладеного, оскільки спірний договір не посвідчено нотаріально, він є нікчемним. Статтею 203 ЦК визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсність правочину визначено статтею 215 ЦК. Так, відповідно до частини першої цієї статті підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною другою статті 215 ЦК визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Згідно зі ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вказану норму, суд вважає нобхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним адміністративний платіж в сумі 50000 гривень. Згідно зі ст.ст.1, 2 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізінгоодержувачем специфікацій та умов та передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Закон України «Про захист прав споживачів» передбачає, що він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Пункт 17 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Таким чином суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що на спірні правовідносини не поширюється Закон України «Про захист прав споживачів», а поширюється лише Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Суд не бере до уваги посилання відповідача на відсутність необхідності отримання ліцензії для здійснення діяльності у сфері фінансового лізингу, оскільки, виходячи зі змісту позовної заяви, у якій позивач не посилався на відсутність ліцензії як на підставу для заявлених вимог, зазначена обставина не є такою, що підлягає доказуванню у даній справі. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, дія ст.625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що склалися між сторонами, оскільки не відбулось прострочення відповідачем взятого на себе зобов"язання перед позивачем. У зв"язку з цим у задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат та 3 відсотків річних слід відмовити за безпідставністю. На підставі ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial