Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про припинення зобов"язання по сплаті заборгованості в розмірі 203 316,89 грн., що виникла за Кредитним договором №IFN0GK00640050 від 12.12.2006 року у зв"язку з прощенням боргу за Додатковою угодою №1 від 16.11.2016 року; стягнення 500,00 грн. безпідставно списаних грошових коштів, стягнення 18066,00 грн. моральної шкоди; стягнення судових витрат в розмірі 5 270,00 грн., мотивуючи тим, що 12.12.2006 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON] було укладено Кредитний договір № IFN0GK00640050, згідно з яким відповідачем було видано кредит у розмірі 60000 доларів США на придбання житла, а також 10800 доларів США на сплату страхових платежів, а позивач зобов`язаний був щомісяця сплачувати кошти у сумі 787,64 доларів США за користування кредитними коштами. 16.11.2016 року між відповідачем і позивачем була укладена Додаткова Угода № 1 до Кредитного договору № IFN0GK00640050, згідно з якою замінюється валюта кредиту з долара США на гривню; сума заборгованості в розмірі 203316,89 грн., що виникла в період з дати надання кредиту до дати підписання даної Додаткової Угоди, анульовується та є прощенням боргу для Позичальника; змінено номер рахунку, на яку зараховується погашення кредиту; встановлюється щомісячний платіж для погашення кредиту в розмірі 18044 грн. 07 коп. на період з грудня 2016 р. до грудня 2026 р.; всі інші умови Кредитного договору залишаються незмінними. Після підписання Додаткової угоди позивач добросовісно виконував всі умови Кредитного договору та Додаткової Угоди до нього, своєчасно та в повному обсязі (18044 грн. 07 коп.) вносячи кошти на вказаний в Додатковій Угоді рахунок для погашення кредиту. 12.12.2017 року без згоди позивача було списано кошти з кредитної картки, після того як позивач почав з`ясовувати причину списання коштів відповідач повідомив, що в позивача є заборгованість по Кредитному договору, позивач звернувся через privat24 для пояснення підстав виникнення заборгованості, 13.12.2017 року через privat24 відповідач повідомив, що прострочення по кредиту немає, а кошти було повернуто, телефоном позивача повідомили, що причиною списання були технічні проблеми. Однак, вже 03.01.2018 року позивач через privat24 отримав вже протилежну відповідь: «Ваше питання щодо реструктуризації за договором № IFN0GK00640050 розглянуто з боку банку реструктуризація на сьогоднішній день не проводиться. На 03.01.2018 року заборгованість за договором № IFN0GK00640050 становить 203316,89 грн. Рекомендують погасити заборгованість. Довідкою від 03.01.2018 р. № GK3N4384NDH1LNK9 по Кредитному договору № IFN0GK00640050 від 12.12.2006 р. відповідач зазначив, що станом на 03.01.2018 р. наявне прострочення по кредиту в розмірі 203316,89 грн.. Довідкою від 03.01.2018 р. № 5A2JHSUREB2K8503 по Кредитному договору № IFN0GK00640050 від 12.12.2006 р. і Додатковій угоді № 1 від 16.11.2016 р. відповідач зазначив, що станом на 03.01.2018 р. позивач має заборгованість перед відповідачем в розмірі 1161505,72 грн. 08.01.2018 року до позивача зателефонували, представившись представниками КБ «Приватбанк», та повідомили, що в нього вже понад 1 рік існує заборгованість в розмірі 203316,89 грн. 09.01.2018 року позивач звернувся у відділення КБ «Приватбанку» у м. Івано-Франківську, описавши ситуацію, що виникла представникам КБ «Приватбанку», вони перевірили та повідомили, що в них по базі взагалі відсутня будь-яка заборгованість зі сторони позивача по Кредитному договору № IFN0GK00640050 та порадили позивачу звертатись до Головного відділення. 09.01.2018 року позивач направив відповідачу Лист, в якому звертав увагу на факти неправомірних дій працівників відповідача і просив проінформувати його про стан, причини виникнення заборгованості та причини невиконання Додаткової угоди в частині прощення боргу по Кредитному договору № IFN0GK00640050 від 12.12.2006 року та Додатковій Угоді № 1 від 16.11.2016 року. Отримана відповідь відповідача від 30.01.2018 р. № 20.1.0.0.0/7- 20180111/7593, являє собою на 95% цитування нормативно-правових актів, що не мають відношення до питань позивача і єдиним реченням по суті є останнє речення: «На підставі вищезазначеного, з урахуванням вимог чинного законодавства України та умов Договору, просимо здійснити погашення заборгованості, яка існує у Вас перед Банком». 10.05.2018 року до позивача подзвонили представники відповідача і повідомили, що прощення боргу неможливе, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не буде списувати заборгованість в розмірі 203316,89 грн. шляхом прощення боргу. 23.05.2018 р. позивач звернувся до відповідача з вимогою видати Довідку про прощення боргу в розмірі 203316,89 грн., відповідно до п. 1.3 Додаткової Угоди № 1 від 16.11.2016 року за Кредитним договором № IFNOGK00640050 від 12.12.2006 р.. Однак відповіді на день подання Позовної заяви не отримав. 23.05.2018 року відповідач самовільно списав з карткового рахунку позивача 500 грн. на погашення нарахованого штрафу. Здійснивши безпідставне списання коштів (в сумі 500 грн.) з карткового рахунку позивача, відповідач порушив стст. 1066, 1071, 1073 ЦК України (в редакції чинній на момент новації кредитного зобов`язання (16.11.2016 р.), згідно з яким допускається договірне списання коштів). Окрім цього, своїми діями відповідач завдав позивачу і моральної шкоди. Позивач просить припинити зобов"язання по сплаті заборгованості в розмірі 203 316,89 грн., що виникла за Кредитним договором №IFN0GK00640050 від 12.12.2006 року у зв"язку з прощенням боргу за Додатковою угодою №1 від 16.11.2016 року; стягнути 500,00 грн. безпідставно списаних грошових коштів, стягнути 16866,00 грн. моральної шкоди та стягнути судові витрати в розмірі 5 270,00 грн. 23.09.2019 року представник позивача подав заяву по збільшення позовних вимог, просить припинити зобов"язання по сплаті заборгованості в розмірі 203 316,89 грн., що виникла за Кредитним договором №IFN0GK00640050 від 12.12.2006 року у зв"язку з прощенням боргу за Додатковою угодою №1 від 16.11.2016 року у зв`язку з виконанням; стягнути 500,00 грн. безпідставно списаних грошових коштів, стягнути 18066,00 грн. моральної шкоди та стягнути судові витрати в розмірі 5 270,00 грн.(а.с.101-105). Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 134) Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив (а.с. 132). З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. 12.12.2006 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON] було укладено Кредитний договір № IFN0GK00640050, згідно з яким відповідачем було видано кредит у розмірі 60000 доларів США на придбання житла, а також 10800 доларів США на сплату страхових платежів(а.с.16-19). 16.11.2016 року між відповідачем і позивачем була укладена Додаткова Угода № 1 до Кредитного договору № IFN0GK00640050, згідно з якою замінюється валюта кредиту з долара США на гривню; сума заборгованості в розмірі 203316,89 грн., що виникла в період з дати надання кредиту до дати підписання даної Додаткової Угоди анульовується та є прощенням боргу для Позичальника, а саме за кредитом 200915,49 грн., за відсотками 2401, 40 грн., за комісією 0,00 грн., пеня 0,00 грн; змінено номер рахунку, на яку зараховується погашення кредиту; встановлюється щомісячний платіж для погашення кредиту в розмірі 18044 грн. 07 коп. на період з грудня 2016 р. до грудня 2026 р. (а.с.20-24). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Положеннями ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати в договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 605 ЦК України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] виконання умов Додаткової угоди №1 виконував, щомісячно вносив платіж у розмірі 18044, 07 коп., що підтверджується Копією Виписки від 03.01.2018 р. № VU0FQHHRDRLQK1TE по Кредитному договору № IFN0GK00640050 від 12.12.2006 р. за період 12.12.2006 - 03.01.2018 (а.с. 41). 12.12.2017 року ПАТ «ПриватБанк» списав кошти з кредитної картки позивача. 13.12.2017 року через privat24 відповідач повідомив, що прострочення по кредиту немає, а кошти було повернуто (а.с.42). 03.01.2018 року позивач через privat24 отримав відповідь: «Ваше питання щодо реструктуризації за договором № IFN0GK00640050 розглянуто з боку банку реструктуризація на сьогоднішній день не проводиться. На 03.01.2018 року заборгованість за договором № IFN0GK00640050 становить 203316,89 грн. (а.с.43) Довідкою від 03.01.2018 р. № GK3N4384NDH1LNK9 по Кредитному договору № IFN0GK00640050 від 12.12.2006 р. відповідач зазначив, що станом на 03.01.2018 р. наявне прострочення по кредиту в розмірі 203316,89 грн.. Довідкою від 03.01.2018 р. № 5A2JHSUREB2K8503 по Кредитному договору № IFN0GK00640050 від 12.12.2006 р. і Додатковій угоді № 1 від 16.11.2016 р. відповідач зазначив, що станом на 03.01.2018 р. позивач має заборгованість перед відповідачем в розмірі 1161505,72 грн. (а.с.44-45). 09.01.2018 року позивач направив відповідачу Лист, в якому просив проінформувати його про стан, причини виникнення заборгованості та причини невиконання Додаткової угоди в частині прощення боргу по Кредитному договору № IFN0GK00640050 від 12.12.2006 року та Додатковій Угоді № 1 від 16.11.2016 року. (а.с. 46-47). Як вбачається з відповіді від 30.01.2018 р. № 20.1.0.0.0/7- 20180111/7593, ПАТ «ПриватБанк» повідомив, що у позивача існує заборгованість перед Банком (а.с. 53). 22.05.2018 р. позивач звернувся до відповідача з вимогою видати Довідку про прощення боргу в розмірі 203316,89 грн., відповідно до п. 1.3 Додаткової Угоди № 1 від 16.11.2016 року за Кредитним договором № IFNOGK00640050 від 12.12.2006 р. (а.с.66), однак довідку відповідач так і не надав. Станом на 21.02.2019 року позивачем було повністю достроково повернуто кредитні кошти, що підтверджується випискою та копіями останніх 6 квитанцій (а.с.107-112). Таким чином, судом встановлено, що підписавши умови Додаткової Угоди № 1 та згідно з графіком погашення кредиту, сторони домовилися, що позивач повинен сплатити залишок по кредиту в розмірі 995 440,10 грн. ( а.с. 22-24); при цьому позивач прострочення боргу не допускав, погашення проводив своєчасно та в повному обсязі, тоді як за позивачем рахується заборгованість в розмірі 203 316,89 грн., сама різниця, що була прощенням боргу, що свідчить про невиконання Банком умов п.1.3 Додаткової Угоди № 1. Крім того, позивач неодноразово намагався самостійно врегулювати питання з Банком щодо зобов`язання останнього виконати умови вказаної Додаткової Угоди та анулювати заборгованість. Так, позивач звертався до Банку з проектом мирової угоди, в якій шляхом взаємних поступок, позивач намагався вирішити спір з відповідачем ( а.с. 115-116). Натомість, 24.06.2019 року позивач отримав лист № 20.1.0.0.0/7 -190610/3556, де зазначено, що станом на 24.06.2019 року кредитний договір № IFN0GK00640050 від 12.12.2006 р. не погашений та не закритий; банк видавши кредитні кошти виконав свої обов`язки та позивачу необхідно повернути кредитні кошти та сплатити визначені у договорі відсотки, однак питання щодо виконання умов Додаткової Угоди №1 від 12.12.2006 року за Кредитним договором № IFN0GK00640050 від 12.12.2006 р. не визначено. Відповідно до положень Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості (ст. ст. 6,627 ЦК України). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, що визначено ч. 1 ст.202 ЦК України. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). У відповідності до ч.ч. 1 та 2 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч.1ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, ці підстави зазначені у нормах ЦК України, відповідно до яких зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином (ст.599); за домовленістю сторін (ст.604); внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора (ст. 605). За змістом ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання може припинятися, зокрема з підстав, встановлених договором. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Отже, проаналізувавши поняття виконання зобов`язання, суд приходить до висновку, що зобов`язання за Кредитним договором № IFN0GK00640050 від 12.12.2006 р. позивач виконував належним чином в установлений строк та відповідно до графіку, відповідно до вимог Додаткової угоди №1 до Кредитного договору, однак банк зі своєї сторони вимоги Додаткової Угоди № 1 не виконує, суму заборгованості в розмірі 203 316, 89 грн. рахує за позивачем та її не анулює. Обраний позивачем спосіб захисту порушених прав, в контексті ст.15 та 16 ЦК України та встановлених обставин по справі, приймається судом до уваги, оскільки відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; при цьому кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або невизнання. За нормою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст.16 ЦК України. Згідно із п.1 ч. 2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що рівною мірою означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55,124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Гарантоване статтею 55 Конституції України конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Крім того, суд вважає, що незалежно від предмета та підстав спору, а також незважаючи на те, хто звернувся з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України від 12 травня 1991 року N 1023-XII "Про захист прав споживачів", що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі N 755/11648/15-ц (провадження N 14-336цс18), яка підтримала правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 11 листопада 2015 року у справі N 6-1716цс15, та зазначила, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, підлягають розгляду в порядку захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що право позивача як споживача вимагати виконати умови договору підлягає судовому захисту, оскільки відповідач умови договору ігнорує та не виконує, продовжує рахувати за позивачем заборгованість. Тому, суд приходить до переконання, що слід припинити зобов"язання по сплаті заборгованості в розмірі 203 316,89 грн., що виникла за Кредитним договором №IFN0GK00640050 від 12.12.2006 року у зв"язку з прощенням боргу за Додатковою угодою №1 від 16.11.2016 року у зв`язку з виконанням. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 500грн., як безпідставно списаних з карткового рахунку позивача, то суд виходить з наступного. ч. 3 ст. 1066 ЦК України передбачає, що банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Згідно зі ст. 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Зважаючи на наявність Додаткової Угоди № 1 від 16.11.2016 року, якою прощається борг у сумі 203316,89 грн., відповідач допустив безпідставне списання коштів з карткового рахунку позивача, чим завдав йому збитків у розмірі 500 грн., тому позовна вимога в цій частині підлягає до задоволення. Відповідно дост. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р. встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (саме даний закон поширюється на ці відносини) передбачає, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Ст. 4 цього ж закону передбачає, що споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону (п. 5 ч. 1). При цьому, під продукцією розуміється будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»); під недоліком розуміється будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів і нормативних документів, умовам договорів або вимогам, що пред`являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем, продавцем) (п. 15 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»). Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою. В даному випадку, приймаючи до уваги посилання позивача на спричинення йому моральної шкоди та враховуючи те, що у зв`язку із протиправними діями відповідача позивачу довелося докладати значних зусиль для відновлення його порушеного права, що стало причиною душевних страждань, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності суд прийшов до висновку, про необхідність відшкодування такої моральної шкоди та задовольняє позовні вимоги в цій частині частково шляхом стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5 000 гривень. Відповідачами за час розгляду справи будь-яких заперечень на позовні вимоги позивача не надано та суд вважає, що позивачем надано достатньо доказів в підтвердження своїх позовних вимог, тому суд задовольняє позовні вимоги позивача частково. П.1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. П.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачає, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються, у разі задоволення позову на відповідача. Згідно з копії акту приймання-передачі виконаних робіт за Договором про надання правової допомоги від 21.02.2018 року, [PERSON] поніс витрати на правничу допомогу у розмірі 5 270 гривень. Окрім того факт того, що [PERSON] поніс витрати на правничу допомогу підтверджується копією розписки від 25.05.2018 року. (а.с. 67-68). Враховуючи, що позов підлягає частковому задоволенню, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 5 270 гривень. Оскільки при зверненні до суду судовий збір сплачений не був, так як відповідно до п. 7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, оскільки звернувся з позовною заявою про захист порушеного права споживача за положеннями ст.141 ЦПК України, рішення постановлено на користь позивача, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн.80 коп.

Outcome: approved