Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

22.05.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення боргу за договором позики посилаючись на те, що між ним та [PERSON] 01.08.2010 року було укладено договір позики, згідно якого ним було передано [PERSON] , у власність 40 000,00 доларів США. Факт укладення вказаного договору та отримання [PERSON] в борг грошових коштів підтверджується власноручно написаною ним розпискою від 01.08.2010 року. Згідно даної розписки [PERSON] , взяв в борг зазначену суму грошових коштів для придбання квартири [ADDRESS] та зобов"язався повернути отримані ним кошти в строк до 01 липня 2017 року. Крім того, на час укладення вказаного договору позики [PERSON] , перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Таким чином, оскільки договір позики від 01.08.2010 року між позивачем та відповідачем 1 було укладено останнім в інтересах сім"ї, а майно одержане за договором, викорастане ним в інтересах сім"ї (придбано квартиру) то другий з подружжя є також зобов"язаною особою перед позивачем. У зв"язку із закінченням строку повернення позики позивач неодноразово, в усній формі, нагадував відповідачу про повернення заборгованої суми але кошти повернуті не були. Також, в зв"язку з несвоєчасним поверненням суми позики позивач просить стягнути крім основної суму боргу з виплатою індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми згідно ст. 1050 та ст. 625 ЦК України. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17.07.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в загальному позовному провадженні. 04.09.2019 року надійшов Відзив на позовну заяву від представника відповідача [PERSON] , де зазначено, що відповідачу [PERSON] , про отримання коштів та написання розписки [PERSON] , нічого не відомо. Факт отримання коштів в інтересах сім"ї заперечує та стверджує, що купівля квартири здійснювалася за власні кошти подружжя. Дозволу на отримання коштів в інтересах сім"ї не надавала. На її думку позивач і відповідач, які є рідними братами намагаються таким чином сформувати боргові зобов"язання для неї для того щоб в подальшому використати під час поділу спільного майна подружжя (справа розглядається Дарницьким районним судом м.Києва). Вважає розписка від 01.08.2010 року складалася на думку [PERSON] , восени 2017 року перед тим, як Позивач перший раз звернувся з позовом до Фастівського міськрайонного суду та носить фіктивний характер. Вважає, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і державної реєстрації, а також договорів що до цінного майна, згода іншого з подружжя має бути подана письмово. Крім того зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що грошові кошти нібито отримані за борговою розпискою виплачувалися за купівлю квартири. Також, заперечується факт складання у 2010 році боргової розписки. Просить суд відмовити в задоволені позову. 23.09.2019 надійшла відповідь позивача на Відзив відповідача [PERSON] , де зазначено, що твердження відповідача у Відзиві є необгрунтованими, а також є спробою відповідача ухилитися від оплати боргу за договором позики та ввести суд в оману. В підготовчому судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовільнити. Відповідач [PERSON] , проти позову не заперечував. Представник відповідача [PERSON] , позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовільнити з підстав зазначених в позові. Відповідач [PERSON] , проти позову не заперечував і суду пояснив, що дійсно взяв в борг у свого брата, позивача по справі кошти для купівлі квартири для проживання сім"ї. З відповідачем [PERSON] , перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народилися двоє дітей. Для купівлі квартири, для проживання сім"ї потрібні були кошти, це обговорювалося на спільних зібраннях членів сім"ї та друзів. Згодом брат, який є позивачем, погодився надати кошти в борг. Кошти не були повернуті за їх відсутності. Не заперечує проти задоволення позову. Представник відповідача [PERSON] , заперечив проти задоволення позову вважає його необгрунтованим та безпідставним. Просить врахувати обставини зазначені у Відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При розгляді справи судом встановлено, що відповідно до розписки від 01 серпня 2010 року [PERSON] взяв в борг грошові кошти в сумі 40 тисяч дол. США для придбання квартири за адресою: [ADDRESS] від [PERSON] . Кошти зобов`язався повернути до 1 липня 2017 року. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Верховний Суд України у постанові від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. зробив правовий висновок, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] Взяв в борг у [PERSON] 40 000,00 доларів США, зі строком повернення до 01 липня 2017 року, що підтверджується розпискою від 01 серпня 2010 року. Даний факт не заперечується ні позивачем ні відповідачем [PERSON] . На час отримання коштів в позику та написання розписки [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (шлюб зареєстровано 24.04.1998 році та розірвано 30.11.2018 році). Тлумачення частини четвертої статті 202, частини другої статті 626, статті 1046 ЦК України дозволяє стверджувати, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення договору позики всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Такий висновок зроблено Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України передбачає, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї. Такий Висновок зроблено Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13. Таким чином, необхідно встановити чи було укладено [PERSON] , договір в інтересах сім`ї та одержане майно було використано саме в інтересах сім`ї. Разом з тим, при розгляді справи позивачем не було надано належних доказів про те, що кошти, які були отриманні [PERSON] , були використані в інтересах сім"ї. Аналізуючи умови розписки в якій було зазначено, що кошти [PERSON] взяв в борг для купівлі квартири за адресою: [ADDRESS] ., однак , доказів що саме за ці кошти було придбано вказану квартиру суду надано не було. Із тексту наданої позовної заяви до Дарницького районного суду м. Києва за позовом [PERSON] до [PERSON] , про поділ майна подружжя вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу від 16.10.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за спільні кошти було придбано трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] і право власності зареєстровано на [PERSON] . Проте суд неможе прийняти до уваги дані обставини на підтвердження позовних вимог так, як вони не підтвердженні належними доказами (відсутній договір купівлі-продажу). А з наданої інформації вбачається, що договір про який йдеться в позовній заяві було укладено через тривалий час, після укладення боргової розписки та не є підтвердженням, що саме за кошти які були отримані в результаті отримання боргу було придбано вказану квартиру. Суд не бере до уваги покази свідка [PERSON] , так, як його покази не підтверджують обставин, які досліджувалися при розгляді даної справи. Отже, судом не встановлено, що кошти в розмірі 40000,00 доларів США, одержані [PERSON] за договором позики, використані в інтересах сім`ї. На даний час на розгляді у Дарницькому районному суді м.Києва перебуває справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , про поділ майна подружжя і квартира за адресою: [ADDRESS] є предметом вказаного спору. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Виходячі з умов боргової розписки позичальник отримав борг в іноземній валюті і зобов"язався повернути суму боргу в іноземній валюті. Аналізуючи чинне законодавство як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році) таку позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Що стосується процентів суд зазначає, що як передбачено нормами Закону № 1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення ВСУ від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736 вов 10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене у гривні, а тому в цій частині позову слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача [PERSON] необхідно стягнути судовий збір в розмірі 9605,0 грн.

Outcome: approved