Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

02 липня 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому, з урахуванням подальших уточнень, зазначав, що 04 квітня 2015 року між ним та відповідачем укладено договір фінансового лізингу № 001720 з додатками (далі договір), за умовами якого відповідач зобов"язався придбати у власність та передати позивачу у користування предмет лізингу\~- автомобіль «Chery Beat»\~протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця обумовлених договором платежів, а саме комісійної винагороди в розмірі 10 % від вартості предмета лізингу, авансу в розмірі не менше 50% вартості предмета лізингу, відшкодування вартості лізингу, відсоткової ставки за користування предметом лізингу та комісії за супроводження договору. У день укладення договору позивач сплатив на розрахунковий рахунок відповідача кошти в сумі 14990 грн. як винагороду за послуги, повязані з включенням договору до програми «Автофінанс» за договором № 001720, хоча в усній формі представник відповідача його поінформував про те, що вказані кошти є частковою оплатою вартості транспортного засобу, а з умовами договору до його підписання позивач не мав можливості ознайомитися. Протягом обумовленого сторонами строку предмет лізингу позивачу передано не було. Позивач вважає умови договору несправедливими, оскільки у договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов"язків, передбачених договором та законом, звужені обов"язки лізингодавця, які передбачені Законом України "Про фінансовий лізинг" та ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання чи неналежне виконання обов"язків щодо передачі предмета лізингу та передачі речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. У договорі відсутні відомості про продавця товару, його найменування і місцезнаходження для звернення споживача у випадку порушення якості, комплектності тощо, при цьому вибір продавця предмета лізингу здійснює відповідач, який таким чином усувається від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін., що є порушенням прав позивача як споживача. Також вважає умову договору про обов"язок лізингоодержувача сплатити адміністративний платіж такою, що суперечить переліку лізингових платежів, передбачених ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", оскільки, за змістом договору, вказаний платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов"язані з виконанням договору лізингу. Крім того, посилається на нечесну підприємницьку діяльність, а саме на несправедливість умови договору про сплату не менше половини вартості автомобіля до його отримання, та що така умова є фактичним залученням коштів для придбання автомобіля, хоча ліцензія для залучення фінансових активів від фізичних осіб відсутня, що відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України тягне недійсність правочину, а також на відсутність нотаріального посвідчення договору, у зв"язку з чим на підставі ст.220 ЦК України і ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" вважає договір нікчемним та посилається на необхідність застосування наслідків нікчемного та недійсного правочину у вигляді повернення сплачених платежів. Тому просив визнати вказаний договір недійсним, розірвати його, стягнути з відповідача сплачені кошти в сумі 14990 грн. та сплачену комісію банку в сумі 149.90 грн.; судові витрати просив покласти на відповідача. У судове засідання позивач та його представник не з"явилися, надали заяву про розгляд справи без їх участі та підтримку заявленого позову. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. З письмових пояснень представника відповідача вбачається, що проти задоволення позову він заперечував, посилаючись на його безпідставність, необгрунтованість та недоведеність, так як спірний договір відповідає вимогам ч.2 ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг" щодо істотних умов договору лізингу та вимогам ст.ст.202, 203 ЦК України щодо чинності правочину, його положення є детальними і ясними, наявність згоди позивача з умовами договору та отримання ним повної, необхідної, доступної, достовірної інформації про положення договору, у тому числі щодо умов отримання предмета лізингу, складу лізингових платежів та порядку сплати за предмет лізингу, підтверджена особистим підписом позивача у договорі та додатках до нього; позивачем не доведено одночасної наявності визначених постановою Верховного Суду України від 11.09.2013 року (справа № 6-40цс13) ознак, необхідних для кваліфікації умов договору несправедливими, а саме : що умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов"язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 04 квітня 2015 року між позивачем і\~\~ відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 001720 з додатками (а.с.10-19), предметом якого є автомобіль «Chery Beat» об"ємом двигуна 1.3 вартістю 5551,85 доларів США, що за обумовленим сторонами обмінним курсом становило на день укладення договору 149900 грн., з авансовим платежем 2775.93 доларів США (50% від ціни предмета лізингу), адміністративним платежем 555,19 доларів США (10% від ціни предмета лізингу) та комісією за передачу 166.56 доларів США (3% від ціни предмета лізингу). Строк передачі предмета лізингу лізингодавцем у користування лізингоодержувача становить не пізніше 120 днів з дня отримання лізингодавцем адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу та, у разі наявності, різниці до вже сплаченого авансового платежу у разі зміни вартості чи марки (моделі, модифікації) предмета лізингу (п.4.1 договору). Того ж дня позивачем сплачено відповідачу адміністративний платіж в сумі 14990 грн.(а.с.20-21), з комісією ПАТ "[PERSON] Аваль" в сумі 149.90 грн. \~ Згідно з ч.3 ст.509 ЦК України, зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно з ч.1\~ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Як вбачається зі змісту вступної частини договору "Визначення термінів" та п.1.4 договору, придбання предмета лізингу здійснює лізингодавець у суб"єктів підприємницької діяльності, з якими лізингодавцем укладено договори доручення або агентські договори. Відомості про перелік таких суб"єктів підприємницької діяльності у договорі відсутні, найменування, адреса та реквізити продавця зазначаються у акті приймання-передачі предмета лізингу, який укладається в момент передачі речі. Згідно з п.1.5 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.5 договору суперечить положенням\~ст. 808 ЦК України\~\~\~щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця. і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже, такі умови є несправедливими. Згідно зі ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника) тощо. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. У порушення зазначених норм статтею 12 договору «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність лізингоотримувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, зокрема, встановлена відповідальність лізингоодержувача у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Водночас у договорі встановлена відповідальність лізингодавця перед споживачем у вигляді одностороннього розірвання договору лізингоодержувачем лише у випадку прострочення лізингодавцем строку передачі предмета лізингу більш ніж на 30 календарних днів. Таким чином, споживач практично позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Так, відповідно до п.п.12.1-12.2 договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем, який сплатив авансовий платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, лізингодавець повертає авансовий платіж за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 40 % від сплаченої суми авансових платежів, адміністративний платіж лізингоодержувачу не повертається. Пунктом 12.14 договору передбачено, що у випадку необгрунтованої відмови від прийняття предмета лізингу лізингодавець має право розірвати договір та вимагати від лізингоодержувача сплати неустойки у розмірі 10% від вартості предмета лізингу, компенсації всіх понесених витрат на реєстрацію і страхування предмета лізингу, при цьому сплачені лізингоодержувачем на виконання договору кошти не повертаються. Згідно з п.5.4 Договору, на лізингоодержувача покладається відповідальність стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням предмета лізингу, або стану предмета лізингу, протягом строку лізингу або протягом терміну володіння лізингоодержувачем предметом лізингу, якщо він довший. Згідно з п.5.10 договору, з дати передачі предмета лізингу лізингоодержувач бере на себе всі ризики, пов"язані з пошкодженням, втратою, викраденням або передчасним зносом предмета лізингу чи будь-якої його частини. Разом з тим на підставі п.7.3 договору страхування предмета лізингу здійснюється за рахунок споживача, але на користь лізингодавця. Пунктом 10.15 договору встановлено, що у разі неузгодженої договором зміни розміру лізингових платежів сторони укладають відповідну додаткову угоду до основного договору та підписують акт коригування вартості предмета лізингу. При цьому, передбачено, що у разі відмови споживача від підписання такої додаткової угоди чи акту лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем лізингові платежі поверенню не підлягають. Отже, позивачу як споживачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів. Таким чином, зазначені умови договору суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу прав та обов"язків сторін, а тому завдають шкоду споживачеві, та, відповідно, є несправедливими. На думку суду, визнання недійсними вказаних положень договору окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору, а тому договір може бути визнаний недійсним в цілому.\~\~\~\~\~\~\~\~ До істотних умов договору лізингу\~Закон України «Про фінансовий лізинг»\~відносить умову про лізингові платежі, які, згідно з ч. 2\~ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~,\~\~\~можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним. У вступній частині договору визначено (а.с.10), що адміністративним платежем є першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на оплату. Законодавець розрізняє поняття "укладання" та "виконання" договору. Так, відповідно до ст..17 Закону України "Про фінансовий лізинг", спори, що виникають при укладанні та виконанні лізингових договорів, вирішуються відповідно до закону. Аналогічне вживання вказаних понять міститься і у Цивільному кодексі України (ч.3 ст.712, ч.3 ст.713, ч.3 ст.714, ч.6 ст.715, ч.2 ст.759). Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що зазначений у договорі адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов"язані з виконанням договору лізингу, як і до інших передбачених законом платежів, а тому умови договору про сплату позивачем адміністративного платежу не відповідають діючому законодавству. Згідно з пунктом 4 частини першої\~статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»,\~діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1\~статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої\~статті 227 ЦК України\~правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії) та суперечить вимогам законодавства. Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, відповідно до частини другої\~статті 806 ЦК України\~до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до\~статті 628 ЦК України. Згідно\~зі статтею 799 ЦК України,\~договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої\~статті 220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Виходячи з викладеного, оскільки спірний договір не посвідчено нотаріально, він є нікчемним. Статтею 203 ЦК визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсність правочину визначено статтею 215 ЦК. Так, відповідно до частини першої цієї статті підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною другою статті 215 ЦК визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Згідно зі ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вказану норму, суд вважає нобхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним адміністративний платіж в сумі 14 990 гривень. Вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої комісії за прийом платежів в розмірі 149,90 грн. є необгрунтованими, оскільки вказана сума не була перерахована на користь ТОВ "Лізінгова компанія "АвтоФінанс", а є складовою частиною банківських операцій. Пленум Верховного Суду України у п.5 своєї постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року роз'яснив, що відповідно до статей\~215\~та\~216 ЦК України\~суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. При цьому Верховний Суд України звернув увагу на те, що наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Таким чином, вимоги позивача про розірвання договору задоволенню не підлягають. Позивачем не зазначено у позовній заяві та не доведено наявності передбачених статтею 19 Закону України "Про захист прав споживачів" ознак нечесної підприємницької практики, а тому суд не бере до уваги вказані посилання позивача. Наданий позивачем диск з записом програми "Агенти впливу" не містить даних щодо предмету позову, а тому судом до уваги не приймається. На підставі\~ст. 88 ЦПК України\~судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial