Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

22 вересня 2014 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], яким просили визнати за ними право власності на житловий будинок [ADDRESS] за посвідчення дійсності угоди купівлі-продажу, щодо якої не дотримано вимоги про форму. Вимоги обґрунтовували виконанням умов угоди за неможливості нотаріального посвідчення. 09 жовтня 2014 року [PERSON] подав зустрічний позов про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним та визнання на нього права власності у порядку спадкування. У заяві вказав, що спірний будинок було продано його матір"ю [PERSON] онукам [PERSON] та [PERSON] з оформленням договору на товарній біржі, що не відповідає вимогам закону. Позивач позбавлений можливості посвідчення спадкового права на будинок нотаріально за відсутності правовстановлюючого документу на об"єкт нерухомості за спадкодавицею. Ухвалою суду від 09 жовтня 23014 року позовні вимоги об"єднані у одне провадження. За судового розгляду справи позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] - [PERSON] заявлені вимоги підтримали, зустрічний позов не визнали. Суду пояснили, що учасники купівлі-продажу житлового будинку умови угоди виконали і у наступному зареєстрували її у бюро технічної інвентарізації. Нотаріально договір не посвідчили через юридичну необізнаність. Продавець [PERSON] померла. Її спадкоємець за законом [PERSON] заявив про спадкові права на будинок. Представник відповідача, заперечуючи первинні позовні вимоги та на підтримання зустрічного позову, послався на те, що при укладенні договору купівлі-продажу його учасники не дотримали вимог Закону України "Про товарну біржу" та юридичним власником майна є померла мати його довірителя, який вступив у спадкові права і щодо іншого майна посвідчив їх нотаріально. Видачі свідоцтва на спірний будинок перешкоджає відсутність оригіналу свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого у 1988 році на ім"я [PERSON] Заслухавши учасників процесу, дослідивши представлені докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 23 лютого 2001 року між [PERSON] як власницею житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудженнями, розташованого в [ADDRESS] та [PERSON], яка діяла в інтересах неповнолітніх [PERSON] і [PERSON], було укладено письмову угоду купівлі-продажу вказаного об"єкту нерухомості за 1000грн. На підставі договору, Миколаївське ММБТІ 28 лютого 2001 року за реєстровим №209 у реєстровій книзі №25 посвідчило реєстрацію вказаного житлового будинку за [PERSON] і [PERSON] (реєстраційне посвідчення на а.с.8). Згідно технічного паспорта продана садиба складається з жилого будинку А-1, веранди а-1, терраси а-2, сараїв Г-1 та Д-1, погрібу Е-1 та допоміжних споруд. Продавець [PERSON] померла [INFO] року, про що в Книзі реєстрації смертей 08 квітня 2010 року зроблено відповідний актовий запис №17, місце реєстрації - Центральна сільська рада Снігурівського району Миколаївської області (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] на а.с.9). Спадкоємцем померлої [PERSON] є [PERSON], що підтверджується матеріалами спадкової справи №334/2010, заведеної у Снігурівській державній нотаріальній конторі. Відповідач проти належного посвідчення угоди заперечив, натомість заявив вимоги про визнання договору недійсним. Відповідно до ст.ст. 57,58 Конституції України, ст.5 чинного ЦК України та ст.3 ЦК України (в ред. 1963 року), акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у лютому 2001 року, для їх врегулювання слід застосувати ЦК України в редакції 1963 року. Згідно ст.227 ЦК України (в ред. 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. При укладанні договору купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку по [ADDRESS] сторони не дотримали зазначеної вимоги про нотаріальне посвідчення, вчинивши його (договору) державну реєстрацію. В силу ст.47 ЦК України (в ред. 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов»язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. За п.4 Постанови ПВСУ "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" №3 від 28 квітня 1978 року, яка діяла на момент виникнення цивільних відносин (втрата чинності на підставі Постанови Верховного Суду №9 від 06.11.2009), з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114, ЦК. Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Статтею 12 Закону України "Про власність" №697-ХІІ від 07.02.1991 року (Закон втратив чинність на підставі Закону №997-V (997-16) від 27.04.2007, ВВР, 2007, №33, ст.440) серед підстав виникнення права приватної власності було передбачено набуття права власності на майно, одержане внаслідок укладення інших угод, не заборонених законом. В ході судового розгляду встановлено, що угода стосувалася купівлі-продажу жилого будинку, тому підлягала нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. При цьому, угода не містить протизаконних умов. Як вбачається з показань сторони позивачів і письмового твердження сторін у торговому біржовому контракті про продаж домоволодіння за 1000грн., покупці умови угоди виконали. Можливість нотаріального посвідчення угоди натепер втрачена. Суд не приймає до уваги твердження представника [PERSON] про недотримання сторонами угоди при її укладанні вимог Закону України "Про товарну біржу" №1956-ХІІ від 10.12.1991 року, оскільки не розглядає її як форму укладання угоди щодо нерухомості. В силу ст.392 ЦК України власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Право власності позивачів на об"єкт нерухомості оспорює відповідач, заявивши вимоги про визнання недійсності угоди купівлі-продажу та про визнання за ним права власності на означене як складової спадщини після смерті [PERSON] На підставі викладеного, суд визнає доведеними вимоги позивачів та ухвалює про їх задоволення. Згідно з Узагальненням ВСУ від 24.11.2008 року "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними", стосовно положення ч.2 ст.215 ЦК України про те, що суд не вимагає визнання правочину недійсним, якщо його недійсність встановлена законом, така потреба виникає у разі, коли він зареєстрований у державних органах. У таких випадках рішенням суду, який лише констатує недійсність правочину, можуть бути визначені відповідні правові наслідки недійсності правочину, зобов'язано державні органи скасувати його реєстрацію тощо. Оскільки судом задоволено вимоги первісних позивачів, у зустрічному позові належить відмовити. Крім того, суд зазначає, що [PERSON] не довів неможливості посвідчення спадкових прав нотаріально, до нотаріальної контори з вказаного питання він не звертався, про що свідчить лист завідувачки Снігурівської державної нотаріальної контори, а також повідомлення Державного нотаріального архіву про умови надання правовстановлюючого документу на спадкове майно (а.с.75, 100).

Outcome: approved