Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

20 січня 2014 року Бахмацьке комунальне виробниче підприємство „Комунальник", посилаючись на п.6 ст.134 КЗпП України звернулось з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 28 733,00 грн завданої безпідставним списанням відповідачем у 2007-2010 роках паливно-мастильних матеріалів. Одночасно позивач просив поновити йому строк звернення до суду з позовом, мотивуючи необізнаністю нового керівництва підприємства про наявність такої шкоди. Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 04.03.2014 року строк позовної давності судом визнано не пропущеним позов задоволено повністю. Не погодившись з таким рішенням, [PERSON] у апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити рішення про відмову у позові, зазначаючи, що рішення ухвалене з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, при неповному з"ясуванні обставин справи та недоведеності обставин, які суд вважав встановленими. [PERSON] вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для притягнення його до повної матеріальної відповідальності перед позивачем на підставі п.6 ст.134 КЗпП України. Вказує, що ні суд ні позивач не навели норму спеціального закону, який передбачає повну матеріальну відповідальність з наведених у позові підстав. Посилання у рішенні на п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року „Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", апелянт вважає безпідставним, оскільки у постанові йдеться про можливість повної матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну перевитратою пального, проте, перевитрати пального у 2007-2010 роках він не допустив, будь які докази того, що ним було перевитрачено пального на вказану у позові суму і завдав цим матеріальної шкоди у матеріалах справи відсутні. Не містить таких висновків і Акт ревізії КРВ Бахмацького району від 20.01.20111 року, на який посилається позивач. Бухгалтерські документи щодо нормативів витрат пального та щодо його списання ( заправочні відомості та акти списання) були складені з дотриманням нормативних актів, чинних на час їх складання . Також, у скарзі йдеться про те, що строки позовної давності для притягнення його до матеріальної відповідальності за події, що мали місце у 2007-2010 роках позивачем пропущені і підстави для їх поновлення відсутні. У судовому засіданні відповідач та його представник скаргу підтримали, зазначивши, що суд на власний розсуд змінив підставу притягнення [PERSON] до відповідальності, вказавши, що останнім допущено перевитрата пального на 28 733.00 грн , ототожнивши перевитрату із безпідставним списанням, на яке посилався позивач, виходячи з Акту ревізії, де йдеться саме про безпідставне списання паливно-мастильних матеріалів. У письмових запереченнях на апеляційну скаргу КВП „Комунальник" просить її відхилити та зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки суд правомірно послався на ст. 234 КЗпП України стосовно строків позовної давності, прийнявши позовну заяву до розгляду, та ст.134 п.6 КЗпП України, якою передбачено повну матеріальну відповідальність працівника за перевитрату пального за окремим законом, а також на ст. 61 ЦПК України, щодо звільнення сторони від доказування обставин, які встановлені судовим рішенням. Доводи апеляційної скарги щодо не зазначення судом спеціального закону, за яким його притягнуто до повної матеріальної відповідальності, позивач вважає надуманими, зазначаючи, що у рішенні чітко зазначено п.6 ст. 134 КЗпП України та пункт 12 постанови Пленуму Верховного Суд України № 14 від 29.12.1992 року. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та його представника, а також, представника позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Задовольняючи позов про стягнення з [PERSON] 28 733,00 грн матеріальної шкоди на підставі п.6 ст.134 КЗпП України, суд першої інстанції вважав встановленими факт спричинення відповідачем шкоди підприємству у розмірі 28 733,00 грн безпідставним списанням паливно-мастильних матеріалів, пославшись на Акт ревізії КРВ від 28.12.2011 року, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2011 року, часткового змінену ухвалою Вищого Адміністративного Суду України від 07.11.2013 року. Також, суд виходив з того, що, [PERSON], відповідно до ч.3,6 ст. 8 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України", як керівник підприємства несе відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування здійснення фактів всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, зобов"язаний створити необхідні умови для правильного ведення бухгалтерського обліку, забезпечити неухильне виконання усіма підрозділами дотримання порядку оформлення та подання первинних документів. Враховуючи, що [PERSON], будучи керівником КП „Комунальник" у період 2007-2010 років, за який проводилась ревізія КРВ, допустив безпідставне списання паливно - мастильних матеріалів, він має відшкодувати завдану матеріальну шкоду на підставі п.6 ст.134 КЗпП України та відповідно до роз"яснень п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року „Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" де зазначено, що повна матеріальна відповідальність працівника може бути передбачена окремими законодавчими актами, зокрема, може бути покладена за шкоду, заподіяну перевитратою пального на автомобільному транспорті. Крім того, мотивуючи рішення, суд першої інстанції послався і на судові рішення адміністративних судів, а саме, постанову Київського апеляційного адміністративного від 14.12.2011 року, частково змінену ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.11.2013 року, якими було зобов"язано керівника ВКП „Комунальник" „…виконати пункт 6 вимоги Контрольно ревізійного відділу Бахмацького району від 20.01.2011 року щодо проведення претензійно-позовної роботи по відшкодуванню з осіб, винних у безпідставному списанні паливно-мастильних матеріалів на загальну суму 28733,00 грн чи, в іншому порядку стягнути з винних осіб шкоду, у порядку та розмірі, встановленому ст.ст. 130-136 КЗпП". Вирішуючи питання щодо строку позовної давності, суд першої інстанції визнав його не пропущеним, оскільки сам [PERSON], як керівник у 2011 році дій по відшкодуванню зазначеної суми не вчинив, а новому керівництву про завдану шкоду стало відомо лише у листопаді 2013 року після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження. З висновками суду повністю не може погодитись колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони не грунтуються на нормах законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, не відповідають фактичним обставинам справи. Апеляційним судом встановлено, що [PERSON] з 28 квітня 2004 по 29 грудня 2012 року працював директором Виробничого комунального підприємства „Комунальник" ( а.с.27,28,31). Ревізією фінансово-господарської діяльності підприємства за 2007-2010 року, проведеною Контрольно-ревізійним відділом Бахмацького району, за результатами якої було встановлено ряд порушень порядку ведення бухгалтерського обліку на підприємстві, вчинених директором [PERSON] та головним бухгалтером [PERSON] при списанні бензину. Зокрема, списання бензину за використання орендованого підприємством на підставі неналежно оформленого договору оренди автомобіля відповідача. Згідно висновків контролюючого органу таке безпідставне списання бензину завдало матеріальної шкоди підприємству на загальну суму 29133,00 грн ( а.с.60), розмір якої, за висновками адміністративних судів, було зменшено до 28 733,00 грн.(а.с.4). Пред"явлену підприємству за результатами перевірки Вимогу КРВ від 20.01.2011 року про усунення виявлених порушень на підприємстві шляхом проведення претензійно-позовної роботи по відшкодуванню безпідставно списаних паливно-мастильних матеріалів чи стягнення шкоди з винних осіб у порядку і розмірах, встановлених ст.ст. 130-136 КЗпП України ( а.с.8), [PERSON], як керівник підприємства, не виконав, оскільки не погодився з висновками КРВ та оспорював у судах різних інстанцій, як сам факт визнання його дій неправомірними, так і факт завдання шкоди та її реальний розмір. Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.04.2011 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову Контрольно-ревізійного управління в Чернігівській області про зобов"язання КВП „Комунальник" виконати обов"язкові вимоги контролюючого органу, з підстав необґрунтованості ( рішенням Бахмацького районного суду від 03.03.3011 року договір оренди автомобіля визнано дійсним, а постановою Бахмацького районного суду від 07.03.2011 року скасовано постанову заступника начальника КРУ, якою [PERSON] був визнаний винним у допущених порушеннях порядку ведення бухгалтерського обліку, що призвело до завдання підприємству збитків на 29133,00 грн, вказаних у Акті від 20.01.2011 року, провадження закрито за відсутністю у діях [PERSON] складу адмінправопорушення (а.с71-75). Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2011 року постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.04.2011 року про відмову у суду у задоволенні позову КРУ про зобов"язання директора КВП „Комунальник" виконати частково вимогу від 20.01.2011 року. Скасовуючи постанову місцевого суду та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що доведеність судовими рішеннями відсутності у діях керівника підприємства [PERSON] складу правопорушення та визнання договору оренди дійсним, не звільняє керівника підприємства від обов"язку виконати вимогу КРУ про проведення претензійно-позовної роботи по відшкодуванню безпідставно списаних паливно-мастильних матеріалів, оскільки сама Вимога оскаржена не була (а.с.66-70). З наведеного вбачається, що дії [PERSON], як керівника КВП „Комунальник" щодо безпідставного списання паливно-мастильних матеріалів на суму, вказану в Акті КРВ від 28.12.2010 року не визнані неправомірними, тобто факт вини [PERSON] не встановлено. Відповідно до положень ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству лише у межах та порядку, передбачених трудовим законодавством, та у випадку, коли така шкода завдана внаслідок порушення покладених на них трудових обов"язків, якщо дії працівника були протиправними, а шкода є прямою та дійсною. При цьому, матеріальна відповідальність може бути покладена на працівника лише за пряму дійсну шкоду, що є гарантією трудових прав працівників. Випадки повної матеріальної відповідальності визначені у ст. 134 КЗпП України, проте, п.6 ст.134 КЗпП України, на яку посилається позивач та суд у своєму рішенні, передбачає можливість притягнення працівника до повної матеріальної відповідальності, за умови, коли спеціальним законодавством на працівника покладено повну матеріальну відповідальність. Відповідно до ст.138 КЗпП України, обов"язок доказування всіх обставин, передбачених ст. 130 КЗпП України покладено на роботодавця. Отже, з встановленого апеляційним судом вбачається, що наявними у справі доказами та іншими матеріалами, які досліджувались апеляційним судом з метою повного та всебічного і об"єктивного з"ясування обставин справи, не доведено наявність підстав, визначених зазначеними нормами права для притягнення працівника до повної матеріальної відповідальності. На вказані обставини та вимоги закону, яким регулюються спірні правовідносини, суд першої інстанції уваги не звернув, не повно з"ясував всі обставини справи, не визначився з характером спірних правовідносин, та ухвалив помилкове рішення, яке не може залишатись у силі. Щодо строків позовної давності, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до роз"яснень абзацу третього пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року „Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення до суду з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови у позові. Виходячи з роз"яснень п.20 вищезазначеної постанови, днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, а днем виявлення шкоди встановленої за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності, день підписання відповідного акту. Зважаючи на недоведеність та необгрунтованість позову, аналізувати висновки суду першої інстанції щодо строку позовної давності колегія суддів апеляційного суду необхідності не вбачає. Відповідно до ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції є неповне з"ясування судом першої інстанції обставин справи, неправильне застосування або порушення норм матеріального та процесуального права. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України відшкодуванню за позивача на користь [PERSON] підлягають витрати, понесені відповідачем на оплату судового збору за апеляційну скаргу ( а.с.95).

Outcome: approved