Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

В лютому 2015 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до ПАТ КБ „Приватбанк", і просить визнати недійсним кредитний договір № ZRSWGА00000091 від 04.12.2006 року, укладений між ним та ЗАТ КБ „Приватбанк". Свої вимоги мотивує тим, що 04.12.2006 року між ЗАТ КБ «Приват Банк»(правонаступником якого є ПАТ КБ «Приват Банк» (відповідач) та ним, укладено кредитний договір № ZRSWGА00000091 про надання кредиту в розмірі 90900 грн., на придбання однокімнатної квартири, зі сплатою 1,34 % річних в місяць за користування кредитними коштами, зі сплатою комісії, строк повернення кредиту 30.12.2026 року. Виконання договору забезпечено договором іпотеки, предметом якої виступає квартира № 52 за адресою: м. Бердичів вул. Котовського буд. 51. Вищевказаний кредитний договір суперечить вимогам цивільного законодавства України і є недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 та ч. 3 ст. 203 ЦК України. Оскільки даний кредитинй договір укладений під впливом обману з боку засуджених [PERSON], [PERSON] та особи, кримінальна справа щодо якого виділена в окреме провадження, працівників банку, з метою подальшої передачі коштів засудженим. Вироком Бердичівського міськрайсуду від 05.11.2013 року засуджені за вчинення шахрайських дій, які підробили довідку про доходи позивача, використали цей документ для отримання ним кредиту, будучи введеним в оману, він уклав з банком кредитний договір. З метою забезпечення виконання кредитного договору заставним майном засуджені ввели в оману та умовили позивача укласти договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], з [PERSON], для подальшої застави квартири у банку. [PERSON] отримав кредитні кошти в сумі 90900 грн., та передав дані кошти [PERSON], при цьому [PERSON], [PERSON], та особа, кримінальна справа щодо якого виділена в окреме провадження, не маючи наміру виконувати фінансові зобов"язання заволоділи грошовими коштами у сумі 90900 грн., які розподілили між учасниками організованої групи та розпорядилися ними на власний розсуд. Будь-яких документів для отримання вказаного кредиту в банку він не готував. Про вчинення даного правочину на отримання кредитних коштів він мав спотворене уявлення про обставини, які дійсно мали місце. Укладаючи даний кредитний договір він не правильно сприймав суб"єктів правочину, правові наслідки, що обумовлені, цим правочином, оскільки вважав, що правочин вчиняється для отримання коштів підсудніми, які будуть нести правові наслідки правочину. Таке неправильне сприйняття стало наслідком злочинних дій підсудніх і вплинуло на його волевиявлення, яке не було вільним, ні таким, що відповідало намірам суб"єктів правочину. У відкритому судовому засіданні позивач і його представник позов підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та письмові заперечення проти позову, які долучені до матеріалів справи. В своїх запереченнях не визнає жодної підстави недійсності правочину, пояснює, що кредитний договір за формою відповідає вимогам закону, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору. Обман був з боку [PERSON], а не другої сторони правочину. Позивач ознайомився зі змістом кредитного договору, про що свідчить його підпис. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Крім того при зверненні з позовною заявою до суду позивачем було пропущено строк позовної давності. Будучи присутнім в судовому засіданні, представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив, мотивуючи тим, що [PERSON], звернувшись до банку, усвідомлював значення своїх дій, підписав кредитний договір і отримав кошти. Зясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 04.12.2006 між ЗАТ КБ „Приватбанк"(правонаступником якого є ПАТ КБ „Приватбанк") та [PERSON], укладено кредитний договір № ZRSWGА00000091, згідно з яким банк надав йому кредит в розмірі 90900 гривень на придбання квартири, та 16 362 гривень на сплату страхових платежів, зі строком повернення до 03.12.2026 та сплатою 1,34 % відсотків в місяць за користування кредитом(а.с. 4-6). В забезпечення виконання зобов"язань за даним договором виступає іпотека квартири - однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS], що передбачено вищезазначеним кредитним договором. Відповідно до статті 1054 Цивільного Кодексу України(далі ЦК України), за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі(статті 1055 ЦК України). Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на вирок Бердичівського міськрайсуду від 05.11.2013 року, стверджує, що на момент укладання кредитного договору він був введений в оману [PERSON], та неправильно сприймав обставини, які дійсно мали місце, суб"єктів правочину, правові наслідки тощо. Вироком Бердичівського міськрайсуду від 05.11.2013 року, [PERSON] було засуджено за те, приблизно наприкінці листопада 2006 року повторно, в складі організованої групи із [PERSON] та особою, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження, реалізуючи єдиний злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння чужими коштами шляхом отримання та неповернення кредиту банківській установі, шляхом зловживання довірою [PERSON] та введення того в оману обіцянками щодо подальшого особистого виконання фінансових зобов"язань перед банківською установою, вмовили потерпілого вчинити правочин щодо укладання кредитного договору з банківською установою з подальшою передачею їм кредитних коштів. При цьому приблизно наприкінці листопада 2006 року [PERSON] повторно, продовжуючи реалізацію єдиного злочинного умислу в складі організованої групи із [PERSON] та особою, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження, з метою забезпечення кредитного договору заставним майном шляхом зловживання довірою [PERSON], та введення того в оману щодо оформлення договору купівлі-продажу на його нерухомість для подальшої застави у банку під кредит [PERSON], а також обіцянками щодо подальшого особистого виконання ними фінансових зобов'язань перед банківською установою, ввели в оману потерпілого [PERSON] шляхом умовляння вчинити правочин щодо відчудження на користь [PERSON] належної йому на праві власності квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Після цього приблизно наприкінці листопада - на початку грудні 2006 року [PERSON], продовжуючи злочинні дії в складі організованої групи з [PERSON], особою, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження, та невстановленою досудовим слідством особою, з метою подальшого використання при шахрайстві, в невстановленому досудовим слідством місці, використовуючи копіювально-розмножувальну техніку, повторно виготовили підроблені бланки документів з відтисками штампів та печаток, і, крім цього, підробили офіційні документи, у які внесли завідомо неправдиві відомості щодо [PERSON] та виконали підписи від імені уповноважених осіб Української політичної партії (УПП) «Єдність» та Приватного підприємства (ПП) «Житлосервіс-5», тобто підробили документи, які видаються та посвідчуються підприємством, організацією, які мають право видавати та посвідчувати такі документи, і які надають права або звільняють від обов'язків. Таким чином було підроблено документи: довідку № 69 від 04.12.06 року про доходи [PERSON] в УПП «Єдність», який в дійсності у вказаній організації не працював; завірену копію трудової книжки на ім'я [PERSON], що містить неправдиві відомості про місце роботи останнього в УПП «Єдність»; довідку-витяг без номера та дати з будинкової книги ПП «Житлосервіс-5» про реєстрацію членів сім'ї [PERSON], що містить неправдиві відомості про реєстрацію членів сім'ї; довідку № 1337 від 04.12.06 року про реєстрацію членів сім'ї [PERSON] в ПП «Житлосервіс-5», що містить неправдиві відомості про реєстрацію членів сім'ї. 04 грудня 2006 року в м. Бердичеві [PERSON], продовжуючи злочинні дії в складі організованої групи з [PERSON] та особою, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження, з метою отримання права на майно для забезпечення кредитного договору заставним майном, продовжуючи зловживання довірою [PERSON] та ввівши того в оману, спонукали останнього до укладання із [PERSON] фіктивного договору купівлі-продажу його квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], вартістю відповідно до договору 90 900 грн.. Таким чином, [PERSON], особа, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження, та [PERSON], реалізуючи єдиний злочинний умисел, отримали право користуватися, володіти і розпоряджатися вказаним вище чужим майном, фактично належним [PERSON], який внаслідок укладення фіктивного договору був позбавлений прав на це майно. Приблизно на початку грудня 2006 року [PERSON] в складі організованої групи із особою, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження, та [PERSON], продовжуючи реалізацію єдиного злочинного умислу, направленого на незаконне заволодіння кредитними коштами по програмі «Житло в кредит», використовуючи раніше підроблені документи - довідку про доходи, завірену копію трудової книжки, довідку-витяг та довідку про реєстрацію членів сім'ї [PERSON], надали їх уповноваженим особам Бердичівського відділення ЖРУ ЗАТ КБ «Приватбанк», розташованого за адресою: м. Бердичів, вул. 9-го січня, 9. На підставі поданих документів [PERSON], будучи введеним в оману, уклав з банком кредитний договір № ZRSWGА00000091 від 04.12.06 року на отримання кредитних коштів в сумі 90 900 грн., які він отримав у банку та передав для [PERSON]. При цьому [PERSON], особа, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження, та [PERSON], не маючи наміру виконувати фінансові зобов'язання, заволоділи грошовими коштами у сумі 90 900 грн., які розподілили між учасниками організованої групи та якими розпорядились на власний розсуд. При цьому в рахунок забезпечення виконання зобов'язань по вказаному кредитному договору [PERSON], будучи введеним в оману [PERSON]С, особою, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження, та [PERSON], передав в заставу банку фактично належну [PERSON] квартиру, про що було укладено договір іпотеки № ZRSWGА00000091 від 04.12.06 року. Таким чином, [PERSON] в складі організованої групи із особою, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження, та [PERSON] повторно, шляхом зловживання довірою [PERSON] та введенням того в оману отримали право та розпорядились фактично належному йому квартирою, вартістю відповідно до договору 90 900 грн., тобто вчинили шахрайство у великих розмірах, а також повторно, шляхом обману та зловживання довірою, підробивши та використавши завідомо підроблені документи, заволоділи грошовими коштами в сумі 90 900 грн., тобто вчинили шахрайство у великих розмірах(а.с.6-10). Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 629 ЦК України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно із частиною першою ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України на момент вчинення правочину. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Стаття 203 ЦК України, визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину. Суд не вбачає підстав для визнання правочину недійсним як такий, що укладений внаслідок обману, оскільки виходячи зі змісту статті 230 ЦК України, умовою кваліфікації недійсності правочину укладеного під впливом обману є встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони договору, яка ввела в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Позивачем і його представником суду не надано доказів на підтвердження того, що він був введений в оману працівниками банку. Оскільки позивач фактично був введений в оману засудженими за вироком Бердичівського міськрайсуду Житомирської області від 05.11.2013 року, які не були сторонами договору чи представниками сторони при його укладанні, відсутні підстави вважати, що правочин був вчинений під впливом обману. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Також суд не вбачає підстав для визнання кредитного договору недійсним як такого, що укладений під впливом помилки. Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Верховний Суд України у Постанові Пленуму від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз"яснив, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину,мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі, неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставоюдля визнання правочину недійсним. Позивачем не доведено, що укладаючи даний кредитний договір він помилився щодо правової природи правочину, прав та обов"язків сторін, тощо. Позивач в судовому засіданні ствердив, що підписав на вимогу [PERSON] якісь документи, а чи підписував він даний кредитний договір пояснити не може. Однак справжність підпису в зазначеному кредитному договорі він не оспорює. Проте, підписання позичальником цього договору є свідченням його згоди на прийняття всіх умов договору його кредитування, в тому числі щодо повернення ним кредитних коштів. Позивач отримав грошові кошти за кредитним договором в сумі 90900 грн., даний факт позивачем не оспорюються. Крім того, як зазначена вище помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, позивач усвідомлював, що укладає з банком кредитний договір, власним підписом надає згоду на його укладення, отримує кредитні кошти, які повинен повернути, однак розраховував, що кошти буде повертати [PERSON], для якого він взяв ці кошти. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обов"язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, вирок суду від 05.11.2013 року є обов"язковим для суду тільки в частині наявності вини особи та дій, що нею вчинені. Інші обставини підлягають доведенню у цивільному судочинстві. Вироком суду від 05.11.2013 року встановлений факт заволодіння [PERSON] грошима [PERSON] в сумі 90900 грн. шляхом обману. Обставини недійсності договорів, які укладені позивачем з банком підлягають доведенню у цивільній справі. Той факт, що [PERSON], [PERSON] та особа, кримінальна справа щодо якої виділена в окреме провадження, заволоділи грошовими коштами позивача, які він отримала за кредитним договором, ввівши його в оману щодо повернення цих коштів та були за це засуджені, дає право позивачу на відшкодування завданих йому збитків як потерпілому від злочину, однак не свідчить про недійсність кредитного договору в момент його укладання. Отже, на підставі наведеного аналізу усіх заявлених позивачем і його представником підстав визнання кредитного договору недійсним, суд дійшов висновку про безпідставність даних позовних вимог. Крім того відповідач в запереченнях проти позову заявив про застосування строків позовної давності, які пропущені без поважних причин. Відповідно до частини 4 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Однак, з огляду на вище викладене, суд вважає позов безпідставним, тому не застосовує строки позовної давності. Оскільки позивач є інвалідом 2 групи, що підтверджується довідкою до акта огляду медико - соціальної експертизи серії 10 ААВ № 817258(а.с.11), то у відповідності до ч. 4 ст. 88 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рухунок держави.

Outcome: dismissed