Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

ПАТ "Укрсоцбанк" звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення 72182 грн. 67 коп. боргу за кредитним договором та судових витрат по справі. Позов мотивовано тим, що згідно умов Договору кредиту №430/1542-САФ03.16-2 від 22.11.2007 року ПАТ "Укрсоцбанк" було надано відповідачу в тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності грошові кошти в сумі 56070,00 гривень, зі сплатою 13,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення на визначених Договором умовах. Однак, свої зобов'язання, передбачені договором, щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків відповідач не виконав. Також 22.11.2007 року було укладено договір поруки з [PERSON], яка зобов'язалася нести солідарну відповідальність за своєчасне повернення основної суми позики та виплату відсотків за її користування боржником. Представник позивача у судове засідання не з'явився. Надіслала суду заяву в якій зазначила, що заявлений позов підтримують повністю, просить суд заслухати справу у відсутності їх представника. Не заперечують проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що останній платіж по кредиту він здійснив 26.09.2009 року. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала надала суду пояснення з заявою в якому позов не визнала та заявила клопотання про відмову в позові в зв"язку з закінченням перебігу строку позовної давності. Розглянувши пояснення відповідача вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити оскільки при зверненні до суду позивачем було пропущено строк позовної давності. Згідно ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однак цим Кодексом встановлено строк, протягом якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу - позовна давність. До вимоги заявленої позивачем застосовується загальна позовна давність, встановлена ст.257 ЦК України, тривалістю у три роки. Договором кредиту укладеним між сторонами не передбачено збільшення позовної давності відповідно до положень ст.259 ЦК України. Виходячи з приписів ч. 1 ст.261 ЦК України суд вважає, що перебіг позовної давності почався від дня, коли позивач міг довідатися про порушення свого права, а саме з 26.10.2009 року тобто з часу простроченого платежу відповідачем. Незважаючи на те, що відповідач почав порушувати умови договору ще з 26.10.2009 року, взагалі не вносячи платежі по кредиту, суд вважає початком перебігу строку позовної давності слід вважати 26.10.2009року тобто дата першого простроченого платежу по погашенню кредиту. В зв"язку з викладеним суд вважає позовна давність за вимогою про стягнення боргу за даним договором сплила 26 жовтня 2012 року. В той час як позивач звернувся до суду лише 11 березня 2014 року. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставною для відмови у позові (ч. 4 ст.267 ЦК України). З таким клопотанням про застосування позовної давності звернулася відповідач до винесення рішення по справі. Підстави зупинення, переривання перебігу позовної давності, а також поважні причини її пропущення відсутні. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку зі зверненням позивача до суду після спливу позовної давності. На підставі ст. 88 ЦПК України в зв"язку з відмовою у позові не підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed