Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який мотивує тим, що він з 24.09.2018 року являється власником житлового будинкурозташованого в [ADDRESS] . Вказаний будинок він прийняв у спадщину після смерті батька. У цьому будинку зареєстрований з 1991 року відповідач,а також була зареєстрована його дружина з дітьми, які в подальшому доровільно знялись з реєстрації. Відповідач у спірному будинку не проживає з 2014 року, оскільки перебував у місцях позбавлення волі. Проте, звільнившись, до місця своєї реєстрації не прибув, його місце знаходження відомо не було, а в даний час відповідач, за підозрою у вчиненні злочину, знову утримується в СІЗО. В зв"язку з тим, що позивач не може розпоряджатись своєю власністю на власний розсуд, а відповідач не бажає добровільно знятись з реєстрації, тому просить позовні вимоги задоволити та визнати свого сина таким, що втратив право користування житловим будинком. Ухвалою суду від 20.02.2020 року відкрито спрощене позовне провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Зарічнюк О.П. позовні вимоги підтримує та просить задоволити, посилаючись на те, що відповідач більше року не проживає у спірному житловому будинку без поважних причин. Перешкод у проживанні позивач своєму сину не чинив. Позивач має бажання відчужити будинок, проте реєстрація у ньому відповідача, перешкоджає нотаріусу посвідчити договір купівлі-продажу. Відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог, зазначаючи, що у спірному будинку, який раніше належав його дідові, він прописаний з народження за згодою діда. В цьому будинку він проживав разом із своєю дружиною та дітьми. У 2014 році він був засуджений вироком суду до позбавлення волі, а звільнився 23.02.2018 року. Проте, до села Сальниця не повернувся, так як влаштувався на роботу у місті Вінниці де проживав у орендованому житлі. З 15.10.2019 року він перебуває у СІЗО. Зазначив, що власного житла у нього не має та прописатись ніде. Спірний житловий будинок вважає також своєю власністю, оскільки з народження там проживав та доглядав за дідом. У позивача є у власності житловий будинок, де він проживає з дружиною від другого шлюбу. У спірному будинку позивач не проживає, оскільки його винаймає [PERSON] . Суд, дослідивши докази, встановив наступне. У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.09.2018 року позивач отримав у спадщину житловий будинок, що в [ADDRESS] (а.с. 6) У відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності позивач являється власником будинку, що в [ADDRESS] (а.с.7-9) Згідно записів будинкової книги, у спірному будинку з 04.10.1991 року зареєстрований відповідач (а.с. 10-13). Згідно довідки . виданої виконавчим комітетом Сальницької сільської ради №1922 від 03.12.2019 року позивач у спірному будинку зареєстрований, але не проживає. (а.с. 13) У відповідності до акту обстеження фактичних умов проживання від 02.12.2019 року відповідач у житловому будинку [ADDRESS] зареєстрований, але не проживає з 2013 року (а.с. 14) 12.05.2014 року відповідач за вироком Хмільницького міськрайонного суду засуджений до покарання у вигляді позбавлення волі на строк п"ять років (а.с. 15-16) У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За приписами частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме: від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy»), заява № 33202/96, § 110). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14). Як встановлено в судовому засіданні, відповідач правомірно, за згодою власника житла, був зареєстрований у спірному житловому будинку, де проживав разом із сім"єю до 2014 року. Проте, за вироком Хмільницького міськрайонного суду від 12.05.2014 року останнього було засуджено до п"яти років позбавлення волі та 23.12.2018 року звільнено з місць позбавлення волі. Вказана обставина, на думку суду, є поважною причиною відсутності особи за місцем реєстрації свого проживання. Крім того, починаючи з 17.10.2019 року відповідач знову обмежений у праві користування спірним житлом у зв"язку з його утриманням в установі виконання покарань. В період часу з 23.02.2018 по 17.10.2019 р.р відповідач, перебуваючи на волі, жодного разу не з"явився за місцем реєстрації, пояснюючи це своїм працевлаштуванням та проживанням у місті Вінниця, хоча доказів на підтвердження цих обставин суду не надав. Однак, суд враховує, що відповідач власного житла не має, позивачем вказана обставина не спростована, спірний будинок він вважає своєю власністю, оскільки у ньому проживав та зареєстрований за згодою власика з народження, крім того у будинку з 21.03.2019 року, згідно будинкової книги та пояснень сторін, проживає стороння особа [PERSON] . За таких обставин, визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком в [ADDRESS] , на думку суду, не відповідатиме пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, із урахуванням тривалого проживання відповідача у спірному житловому приміщенні, його реєстрації у спірному житлі, та не буде дотриманий розумний баланс між інтересами позивача та самого відповідача. За таких обставин, підстав для задоволення позову суд не вбачає.

Outcome: dismissed