Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернувся з позовом до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» про збільшення розміру щомісячного відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, та стягнення заборгованості. Позивач посилався на те, що 22 березня 2011 року під час повернення з роботи на поїзді № 6524 Щорс-Ворожба з ним трапився нещасний випадок, який було зафіксовано як випадок невиробничого характеру, внаслідок чого його було визнано інвалідом 3-ої групи Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 04 квітня 2012 року з Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» було стягнуто на користь [PERSON] по 960 грн. щомісячно у відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, починаючи з 01.08.2011 року і до зміни обставин, що тягнуть перерахунок. У зв`язку з тим, що правовідносини з відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, є триваючими, на підставі ст. 1208 ЦК України, просив здійснити перерахунок призначеної позивачу виплати, встановивши її в сумі 1332 грн. 03 коп. та стягнути з відповідача одноразово на його користь за період з 2011 по 2016 роки на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, в сумі 10020 грн. 39 коп. Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 11 квітня 2016 року позовні вимоги [PERSON] до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» задоволено. Стягнуто з Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» на користь [PERSON] одноразово на погашення заборгованості у зв"язку з підвищенням мінімальної заробітної плати за період з 01.08.2011 року по 01.02.2016 року - 10020 грн. 39 коп., а також щомісячно, починаючи з 01.03.2016 року, до зміни обставин, що тягнуть перерахунок, визначено до стягнення на користь позивача відшкодування в сумі 1332 грн. 02 коп. Стягнуто з Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» на користь держави судовий збір в сумі 1378 грн. В апеляційній скарзі Державне територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» ставило питання про скасування рішення суду, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції з порушенням норм матеріального і процесуального права. Вказувало, що судом не було взято до уваги правову позицію, висловлену Верховним Судом України у п.22 постанови Пленуму від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відповідно до якої, вимоги про перерахунок сум щомісячних платежів, раніше визначених судом або роботодавцем, підлягають задоволенню за час, що не перевищує 3-х років. Державне територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» також зазначало, що судом не було взято до уваги висновки, викладені в рішенні Апеляційного суду Чернігівської області від 04.04.2012 року, відносно того, що ступінь вини відповідача у нещасному випадку складає 50 %, у зв`язку з чим розмір відшкодування шкоди належить зменшити на 50 %. Крім того, суд першої інстанції необґрунтовано стягнув з відповідача судовий збір в дохід держави в сумі 1378 грн., оскільки за правилом п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного. Задовольнивши позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на збільшення розміру відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, та стягнення заборгованості, відповідно до ч. 2 ст. 1208 ЦК України, у зв`язку із збільшенням , з часу постановлення апеляційним судом рішення про стягнення відшкодування, розміру мінімальної заробітної плати, величина якої використовувалась апеляційним судом як базова для обчислення розміру відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом. Визначаючи належну до відшкодування суму, апеляційний суд у попередньому рішенні виходив з положень ст. 1197 ЦК України, якими передбачено, що розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров"я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, має визначатись у відсотках від середнього місячного заробітку, який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров"я, з врахуванням ступеню втрати потерпілим професійної праціздатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Положення зазначеної правової норми передбачають, що у випадку, якщо середньомісячний заробіток потерпілого є меншим від п"ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку має обчислюватись з п"ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. Врахувавши наведену базову величину, ступінь втрати працездатності позивача у розмірі 40% та ступінь його вини у виникненні шкоди в розмірі 50%, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те. що розмір щомісячного відшкодування шкоди, заподіяної позивачеві каліцтвом, починаючи з березня 2016 року має складати щомісячно 1332 грн 02 коп. За період з 01.08.2011 року по 01.03.2016 року у зв"язку з підвищенням розміру мінімальної заробітної плати, одноразово судом було визначено заборгованість відшкодування в сумі 10020 грн 39 коп. та стягнуто зазначену грошову суму на користь позивача. Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги правову позицію, висловлену Верховним Судом України у п.22 постанови Пленуму від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відносно того, що вимоги про перерахунок щомісячних платежів , раніше визначених судом або роботодавцем, підлягають задоволенню за час, що не перевищує трьох років, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), а також відповідно до п. п. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, норми цього Кодексу застосовуються до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Виходячи з того, що спірні правовідносини виникли у 2001 році, але продовжують існувати після набрання ЦК України чинності, то до них застосовуються положення цього Кодексу. Оскільки наведену правову позицію було висловлено Верховним судом України у 1992 році, тобто до прийняття Цивільного кодексу України, який є основним актом цивільного законодавства, суд першої інстанції, вирішуючи справу, належним чином визначився з нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України) та за правилом ч. 3 ст. 267 ЦК України має застосовуватись лише за заявою сторони, поданою в суді першої інстанції. У зв`язку з тим, що сторонами не було заявлено клопотання про застосування спливу позовної давності, суд першої інстанції правомірно здійснив перерахунок призначеної позивачу виплати за весь період. Доводи відносно того, що ступінь вини відповідача у нещасному випадку складає 50 %, у зв`язку з чим розмір відшкодування шкоди належить зменшити на 50 %, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини були враховані судом першої інстанції під час ухвалення даного судового рішення. По суті позовних вимог рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням вимог ст. 1197, ч. ст. 1208 ЦК України. Натомість, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] було звільнено від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якої позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, звільняються від сплати судового збору. Відповідно до приписів ч. 3 статті 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Положеннями п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою встановлюється у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Зважаючи на те, що 0,4 розміру мінімальної заробітної плати в грошовому визначенні становить 551 грн. 20 коп., з відповідача на користь держави належало стягнути судовий збір у зазначеній сумі. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» на користь держави судового збору в сумі 1378 грн підлягає скасуванню, з ухваленням в частині розподілу судових витрат нового рішення про стягнення з Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» на користь держави судового збору в сумі 551 грн. 20 коп. В іншій частині рішення суду узгоджується з приписами законодавства та матеріалами справи.

Outcome: partial