Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 27.05.1978 року по 20.08.2002 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. У період перебування у шлюбі ними за спільні кошти подружжя була придбана квартира [ADDRESS] шляхом вступу до кооперативу. Пай за квартиру був сплачений у повному обсязі у 2001 році та отримано свідоцтво про право власності на квартиру. Від шлюбу вони мають повнолітню дочку [PERSON], [INFO]. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] У 2014 році позивачу стало відомо, що його колишня дружина померла у [INFO] і у порядку спадкування право власності на вказану квартиру оформила відповідачка по справі, як дочка померлої. Враховуючи те, що вказана квартира була придбана у період шлюбу, позивач вважає, що має право власності на ? частину, як частку у спільному майні подружжі. Також позивачем було подано заяву про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними та поновлення строку, зважаючи на те, що після розірвання шлюбу він не вимагав поділу майна, вважаючи, що йому і так належить ? частина квартири. У жовтні 2014 року позивач, виконуючи свій обов"язок щодо обрання народних депутатів, дізнався, що у списках немає його колишньої дружини, після чого з"ясував, що його колишня дружина померла у [INFO], а його дочка приховала цю інформацію від нього. Після того, як він з"ясував необхідну інформацію, а також отримав відмову відповідачки вирішувати питання поділу майна, і звернувся до суду з даним позовом. Оскільки відповідачка заперечує його право власності, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач та його представник подали заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої просили суд визнати частково недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.06.2013 року, видане державним нотаріусом П"ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Малюгою О.А. на ім"я [PERSON], як спадкоємиці померлої [PERSON]; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер [NUMBER] від 25.06.2013 року щодо квартири [ADDRESS]; визнати за позивачем право власності на ? частину квартири [ADDRESS], а також стягнути судові витрати по справі. Представник відповідачки у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що, дійсно, позивач має право на ? частину вказаної квартири, але при цьому пропустив строк позовної давності для звернення до суду, а тому вважає, що підстав для задоволення позову немає, подав відповідну заяву про застосування до позовних вимог строку позовної давності. На підставі викладеного представник відповідачки просив у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] у період з 27.05.1978 року по 20.08.2002 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та витягом з реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу. У період шлюбу у подружжя народилася дочка [PERSON], [INFO]. У 1992 році [PERSON] разом з дружиною придбали квартиру [ADDRESS] шляхом вступу до ЖБК "Хімік-18". Пай за квартиру був сплачений у повному обсязі у 2001 році, що підтверджується довідкою ЖБК (а.с.78). У подальшому у 2001 році було отримано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], видане на ім"я [PERSON] (а.с.75). Після розірвання шлюбу позивач переїхав проживати до своїх батьків, але при цьому продовжував виконувати свої батьківські обов"язки відносно дочки, але після досягнення дочкою 18-річного віку їх спілкування стало рідким. [INFO] [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, зокрема, квартиру [ADDRESS]. 25.06.2013 року державним нотаріусом П"ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом дочці померлої [PERSON] (а.с.74). У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що спірна квартира була придбана у період шлюбу, а тому є спільним майном подружжя, і тому позивач просить визнати за ним право власності на ? частину квартири, при цьому визнавши недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.06.2013 року та скасувавши державну реєстрацію. Статтею 22 КпШС України, що діяв на момент придбання майна, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ст. 16 Закону України "Про власність", що діяв на момент придбання майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім"ю України. Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", розглядаючи позови, пов"язані із спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім"ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Як передбачено п. 2, 3 вказаної вище постанови Пленуму, судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання права власності на майно. Вирішуючи спори про право приватної власності на майно, суди повинні виходити з того, що об"єктами права приватної власності є, зокрема, жилі будинки, квартири, дачі, садові будинки, земельні ділянки, транспортні засоби, а також інше майно, набуте з передбачених законом підстав. Зважаючи на вимоги діючого законодавства, викладені вище, позивач має право на ? частину квартири [ADDRESS], що була набута подружжям [PERSON] та [PERSON] у період шлюбу, а тому є спільним майном подружжя. Крім того, відповідно до вимог ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до п. 4.2 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595, при посвідченні правочинів про розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім"я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально посвідчена. Пунктом 4.3 вказаного Порядку визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Як вбачається з письмових матеріалів справи, свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.06.2013 року, видане на ім"я [PERSON], як спадкоємиці померлої [PERSON], було видано з порушенням вимог діючого законодавства, оскільки нотаріусом було невірно визначено склад спадкової маси та не враховано право позивача на частину квартири. Враховуючи викладене вище та вимоги діючого законодавства, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Що стосується заяви відповідачки про застосування строку позовної давності, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено при розгляді справи, позивач дізнався про своє порушене право у жовтні 2014 року, коли приймав участь у голосуванні на позачергових виборах народних депутатів Верховної Ради України, де з"ясував, що у списках осіб, які голосують, відсутнє прізвище його колишньої дружини [PERSON] Після виявлення даних обставин позивачем було з"ясовано, що колишня дружина у [INFO] померла, про що відповідачка по справі йому не повідомила, а у 2013 році отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на всю квартиру [ADDRESS]. Згідно із ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Частиною 5 статті 267 ЦК України визначено, що позивач вправі отримати судовий захист порушеного права у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Як передбачено міжнародним законодавством, заявнику має бути надана можливість заявляти у судовому порядку своє право, що визнається національним законодавством (рішення Європейського суду у справах Массон і Ван Цон проти Нідерландів, Гутфройнд проти Франції. Стаття 6 не надає специфічного змісту «праву» у національному законодавстві держав-учасників Конвенції, і насправді, Суд має звертатись до національного законодавства, визначаючи чи існує право. Той факт чи скористалась влада правом розсуду гарантувати право за запитом конкретного заявника, може бути взяте до уваги або навіть стати вирішальним. Незважаючи на те, що форма правових норм припускає варіанти трактування, цей факт не скасовує існування права. Інший критерій, що може бути взятий до уваги Судом - визнання заявленого права національними судами за схожих обставин або факт розгляду останніми скарги заявника (рішення Європейського Суду у справі Boulois проти Люксембургу). Зважаючи на викладене вище, встановлені по справі обставини, вимоги діючого законодавства, суд вважає за можливе поновити позивачу строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, при цьому відмовити у задоволенні заяви відповідачки про застосування строку позовної давності. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про під ставність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та про їх задоволення у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 6090, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved