Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися суду з позовом про про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на частки у житловому будинку. Позовні вимоги мотивують тим, що згідно рішення Снятинського районного суду від 24.10.2012 року за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності по 3/8 частини житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] Снятинського району Івано-Франківської області, а за [PERSON] право власності на 2/8 частини вище зазначеного будинковолодіння. Однак рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області вище зазначенне рішення скасоване, оскільки власником спірного будинковолодіння являється [PERSON] право власності якого підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 09.04.1982 року складеним [PERSON] Позивачі вважають, що житловий будинок будучи майном колгоспного двору втратив статус особистої власності відповідача, оскільки [PERSON], там не проживав починаючи з 1984 року. Враховуючи те, що відповідач не визнає право позивачів на частки у житловому будинку вони звернулися до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позов підтримав з підстав наведених у ньому, як і позивач [PERSON] Позов просили задовольнити. Позивач [PERSON] в призначені судові засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] спочатку заперечували проти даного позову. Але в судове засідання призначене на 17.03.2015 року не з'явились. До канцелярії суду 12.03.2015 року відповідач подав письмову заяву в якій зазначив, що позов визнає в повному обсязі, не заперечує проти його задоволення та просить суд слухати справу у його відсутності. Передбачених ч.1 ст.169 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін. Згідно вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вислухавши осіб, що брали участь під час розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 120 ЦК УРСР (1963 року) колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (1963 року) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР від 26 березня 1991 року № 885-ХІІ був введений в дію Закон України "Про власність". Пленум Верховного Суду України у постанові від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (далі Постанова) роз'яснив, що положення статей 17, 18 Закону України "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15.04.1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. В судовому засіданні встановлено, що: З копії заповіту від 08.08.1981 року видно, що на випадок своєї смерті [PERSON] все своє майно де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося заповіла - [PERSON] (а.с.7-8). Копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом стверджено, що спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] є - [PERSON], і що дане свідоцтво підлягає реєстрації в Шевченківській сільській Раді народних депутатів (а.с.6). Відповідач не проживав в даному будинку починаючи з 1984 року. Також в копії свідоцтва про укладення шлюбу зазначено, що [PERSON] та [PERSON] 11.01.1986 року зареєстрували шлюб, після чого позивач змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.21) З копій свідоцтв про народження [PERSON] та [PERSON] видно, що їх батьки: [PERSON] та [PERSON] (а.с.22-23) З копії свідоцтва про шлюб видно, що [PERSON] та [PERSON] 25.02.2013 року зареєстрували шлюб після чого позивач змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.32) Копією свідоцтва про смерть стверджено, що [PERSON] померла [INFO] року.(а.с.24) Копією технічного паспорта та довідки технічної характеристики стверджено, що житловий будинок знаходиться по [ADDRESS] Снятинського району Івано-Франківської області. (а.с.25-29) В копії довідки виданої виконкомом Шевченківської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області зазначено, що станом на 01.07.1991 року в спірному житловому будинку проживали та були зареєстровані: [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON].(померла [INFO] року), двір відносився до суспільної групи колгоспних дворів і біля нього є земельна ділянка розміром 0.48 га. (а.с. 31). Сім'я позивача [PERSON] проживає в цьому будинку з 1985 року. Дані факти ніким не спростовано в судовому засіданні. Визнання відповідачем [PERSON] даного позову не суперечить закону і не порушує права, свободи і інтереси інших осіб. Відповідно до вимог частини 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем, суд за наявності підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.392 цього ж кодексу власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно ст. 328 цього ж кодексу право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оскільки матеріалами справи доведено, що позивачі [PERSON], [PERSON] [PERSON] хочуть визнати право власності на житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] Снятинського району Івано-Франківської області, який раніше відносився до колгоспних дворів, а відповідач [PERSON], в судовому засіданні визнав даний позов, підстав неправомірності набуття позивачами прав власності на частки в житловому будинку, судом не встановлено, тому суд приходить до переконання, що є підстави для задоволення вимог позивачів про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на частки у житловому будинку. На підставі наведеного та

Outcome: approved