Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

У червні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом де вказує, що 30 грудня 2015 року він у філії ПАТ "Ощадбанк", яка розташована за адресую: [ADDRESS], провадив оплату за використані послуги з газопостачання у розмірі 1620 грн. Після проведення цього платежу касиром [PERSON] йому була видана квитанція по оплаті "Комісії з платежу" у розмірі 3 грн. На його звернення за роз"ясненнями щодо призначення цього платежу касир та керівник філії відповіли відмовою. Вважає, що цими діями відповідача були порушені його права, як споживача, на отримання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію. Тому просив визнати дії відповідача по ненаданню йому такої інформації неправомірними зобов"язати відповідача надати йому доступну і достовірну інформацію про оплачену послугу та стягнути моральну шкоду у розмірі 1 грн. Позивач у судове засідання не з"явився, надав суду письмову заяву з проханням розглядати справу у його відсутність. Заявлені позовні вимоги підтримав і просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала і просила відмовити у їх задоволенні. Також пояснила, що позивач вже звертався раніш з аналогічними вимогами і рішенням суду йому було відмовлено у задоволенні позову. Крім того зазначила, що установи АТ «Ощадбанк» надають банківські послуги, зокрема з приймання платежів від населення (у т.ч. за природний газ), відповідно до вимог чинного законодавства України на платній основі, виходячи з собівартості таких послуг на умовах відповідних договорів, укладених між АТ «Ощадбанк» та клієнтами та/або без укладення таких договорів за умови сплати комісії платниками фізичними особами на загальних підставах відповідно до тарифів за послуги АТ «Ощадбанк». Свої дії АТ «Ощадбанк» пояснює також відсутністю договорів з газовим господарством, які б урегульовували проведення таких операцій безкоштовно для населення. Представник відповідача також в судовому засіданні вказала, що позивачем не доведено підстав для відшкодування моральної шкоди, не зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, не наведено доказів завдання моральної шкоди та не наведено відповідного розрахунку визначення розміру моральної шкоди. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивач, будучи вільним у виборі фінансової установи, обрав фінансову установу, яка надавала відповідні фінансові послуги на запропонованих умовах, а тому, вважається, що сторони погодили між собою умови вчиненого правочину. Таким чином, відповідач вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що АТ "Ощадбанк" своїми діями ввело позивача в оману або примусило звернутися саме до відділення саме АТ "Ощадбанк" для здійснення оплати послуг з газопостачання і які б підтверджували агресивну підприємницьку діяльність з боку АТ "Ощадбанк". Заслухавши представника відповідача, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Згідно з ч.12 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», визначено, що банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Згідно зі ст.53 Закону України «Про банки і банківську діяльність», визначено, що банку забороняється встановлювати комісійну винагороду на рівні нижче собівартості банківської послуги в цьому банку. У відповідності з вимогами ст.230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з вимогами ст.15 ЗУ "Про захист прав споживачів" споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Інформація про продукцію повинна містити: 1) назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; 3) дані про основні властивості продукції, номінальну кількість (масу, об'єм тощо), умови використання; 4) відомості про вміст шкідливих для здоров'я речовин, які встановлені нормативно-правовими актами, та застереження щодо застосування окремої продукції, якщо такі застереження встановлені нормативно-правовими актами; 5) позначку про наявність у складі продукції генетично модифікованих організмів; 6) дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції; 6-1) виробник (продавець) у разі виявлення недостовірної інформації про продукцію (якщо вона не шкодить життю, здоров'ю або майну споживача) протягом тижня вилучає цю продукцію з продажу та приводить інформацію про неї до відповідності; 7) дату виготовлення; 8) відомості про умови зберігання; 9) гарантійні зобов'язання виробника (виконавця); 10) правила та умови ефективного і безпечного використання продукції; 11) строк придатності (строк служби) товару (наслідків роботи), відомості про необхідні дії споживача після їх закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій; 12) найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування. Інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування. Інформація про продукцію може бути розміщена у місцях, де вона реалізується, а також за згодою споживача доводитися до нього за допомогою засобів дистанційного зв'язку. Суд вважає, що [PERSON] не надав суду доказів того, що відповідач - банківська установа АТ «Ощадбанк» не надав йому повну інформацію про надану послугу. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ст.60 ч.1, 3 ЦПК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Таким чином, оголошена та досліджена у судовому засіданні сукупність доказів призводить суд до висновку про те, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed