Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-11 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить захистити право на повноцінне користування житлом [PERSON] та визнати [PERSON] та неповнолітню [PERSON], законним представником якої є [PERSON], такими, що втратили право на користування житлом, а саме будинком № 4 по вул. Севастопольській в м.Дружківка. Обґрунтовує свої\~вимоги тим,\~що позивач є власником зазначеного будинку. 06.08.2018 року Дружківським міським судом Донецької області було ухвалено рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та позивачем. Після розірвання шлюбу з жовтня 2018 року [PERSON] та [PERSON] в будинку позивача не мешкають. Він та його матір неодноразово намагались вирішити питання про перереєстрацію колишньої дружини та доньки, але відповідач [PERSON] не має бажання добровільно перереєструватись. Реєстрація відповідачів в будинку перешкоджає йому в повному обсязі користуватись правом власності, змушує сплачувати зайві комунальні послуги. Ухвалою суду від 05 грудня 2018 року відкрито провадження у данній справі, визначено розгляд справи проводити в загальному порядку позовного провадження. (а.с.21-22) Ухвалою суду від 17 січня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. (а.с.42) 17 січня 2019 року представником позивача надано уточнену позовну заяву (а.с. 38-39, 52-53), в якій позивач уточнив час, з якого [PERSON] та [PERSON] не мешкають в будинку №4 по вул.Севастопільській м.Дружківки, а саме з жовтня 2016року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтвердив обставини викладені в позовній заяві та просив її задовольнити з підстав викладених в ній. Обґрунтовує свої вимоги тим, що між сторонами шлюбні відносини фактично припинені з жовтня 2016 року. Проте відповідач [PERSON] не має наміру перереєструватися з будинку, який належить позивачу, оскільки мати відповідача [PERSON] мешкає в своєму будинку у м. Дружківці, по вул. Каховській, 1а-1, та відповідачу необхідно, щоб її матері надавали субсидію. [PERSON] не мала бажання займатись господарством в будинку свого чоловіка, мала борги за комунальні послуги близько 8000 грн. Не погоджується з рішенням органу опіки та піклування щодо збереження права користування житловим приміщенням за малолітньою [PERSON], оскільки позивач не є її рідним батьком, більш того він повинен сплачувати аліменти на доньку її матері, оскільки дитина проживає саме з матір"ю. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, оскільки [PERSON] покинула будинок через поважні причини. Позивач часто виїзджав за межі України на заробітки, а його матір та брат постійно втручалися до неї. Критикували, зазначали, що вона не так веде господарство. На цьому грунті виникали сварки. В будинку стало неможливо проживати. Відповідачка взяла дитину і пішла винаймати квартиру. Власного житла в неї не має. Її власна квартира була продана, перед офіційним укладанням шлюбу з [PERSON] Кошти, отримані від продажу квартири вони разом потратили на ремонт цього будинку. Ствердження представника позивача , що дитина не є його рідною донькою, не можна брати до уваги, оскільки позивач удочерив дитину, а відповідно є її батьком. Просить в позові відмовити. Представник третьої особи органу опіки та піклування Дружківської міської ради в судове засідання не з'явилася, про дату час, та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Проте надала заяву про розгляд справи без її участі. Заслухавши думку сторін, дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України) Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 ЦПК України) Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. (ст..19 ЦПК України) Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до\~положень ст.\~405\~ЦК України\~члени сім'ї\~власника житла,\~які проживають\~разом з\~ним,\~мають право\~на користування\~цим житлом\~відповідно до\~закону. Житлове\~приміщення,\~яке вони\~мають право\~займати,\~визначається його\~власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку № 4, який розташований по вул. Севастопольська, м. Дружківка, Донецької області (а.с. 5, 7). В цьому будинку, окрім позивача, зареєстровані, колишня дружина позивача відповідач [PERSON], [INFO], та їх донька [PERSON], [INFO]. (а.с. 8-10, 19-20). Шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] розірваний (а.с.6). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] та малолітня донька [PERSON], як члени сім'ї позивача-власника будинку по вул.Севастопольській,4, були зареєстровані в зазначеному будинку. Отже під час розгляду даної справи підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК України, а не ст. 71,72,107 ЖК України,на які послався позивач у позові. З акту від 26 жовтня 2018 року, складеного головою територіального комітету мікрорайону № 5, вбачається, що відповідач [PERSON] і донька [PERSON] в будинку не проживають з жовтня 2016 року. (а.с. 11). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] посилався на те, що дружина разом з донькою покинули будинок в жовтні 2016 року, оскільки у сторін спільне життя не склалося та їх шлюбу було розірвано в серпні 2018 року. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою [PERSON], з 2014 року він почав проживати разом з жінкою та її донькою. А восени 2016 року вона помітила, що у будинку за адресою: м. Дружківка, вул. Севастопольська, 4 ніхто не проживає. Дзвонили [PERSON] повідомили, що в будинку ніхто не мешкає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дала аналогічні пояснення, та підтвердила, що саме вона дзвонила [PERSON], оскільки у юудинку ніхто не мешкав. Свідок [PERSON] зазначила, що вона є матір'ю [PERSON]. Вказала, що вона не втручалася у сімейні стосунки її сина та [PERSON], а займалася лише городом та садом у будинку [PERSON]. [PERSON] не піклувалася про будинок. Коли син виїхав на заробітки до Росії, Наталя пішла мешкати до квартири. У неї були борги, а тому свою квартиру, яка знаходиться у м. Дружківка по вул. Смоленська, вона продала. Свідок [PERSON] повідомив, що він є братом [PERSON]. Йому не відомі обставини чому саме брат припинив стосунки з [PERSON] Вказав, що [PERSON] попросив його перевезти речі [PERSON] та вона з'їхала з будинку. Водночас представник відповідача [PERSON] , адвокат [PERSON] , в судовому засіданні також визнав факт того, що [PERSON] разом з донькою покинули будинок саме в жовтні 2016року. Суд вважає, що позивачем надані належні та допустимі докази в підтвердження того, що відповідач [PERSON] не проживає в спірному будинку понад встановленого законом одного року без поважних причин. Відповідачем в судовому засіданні не доведено факту того, що їй перешкоджали в користуванні житлом. Представник позивача зазначав, що позивач [PERSON] не є рідним батьком малолітньої [PERSON], [INFO], однак це твердження спростовується належним та допустимим доказом, а саме свідоцтвом про народження серія І-НО № 596720 від 12.08.2014 року, згідно з яким батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] (батько) та [PERSON] (мати). Будь-яких інших доказів, на підтвердження зазначеної позиції стороною позивача не надано. Більш того, представник як в позові зазначив, так і пояснював в судовому засіданні , що позивач [PERSON] удочерив малолітню [PERSON]. Як вже зауважував суд, член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленністю між ним і власником житла або законом. Проте суд вважає, що малолітня не проживає в будинку свого батька через те, що її мати покинула будинок її батька, і забрала її з собою. Також в судовому засіданні встановлено, що на теперішній час позивач також не мешкає в спірному будинку, оскільки перебуває на заробітках. Отже, враховуючи вік дитини, яка досягла лише восьми років, не можна прийти до переконливого висновку, що дитина не проживає в будинку свого батька без поважних причин. Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов"язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 319 ЦК України також визначено, що при здійсненні своїх прав та виконанні обов"язків власник зобов"язаний додержуватися моральних засад суспільства. Позивач просить визнати малолітню доньку такою, що втратила право користування житлом в будинку свого батька, через те, що батьки розірвали шлюб і стали проживати окремо. Суд вважає, що позивач, вимагаючи захисту свого права як власника, шляхом визнання малолітньої доньки такою, що втратила право користування житлом, при встановленних в судовому засіданні обставинах, порушує права малолітньої дитини на користування житлом. З витягу із протоколу № 1 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 10.01.2019 року, вбачається, що з метою соціального захисту прав та інтересів малолітньої [PERSON], [INFO], збереження її права на користування житлом, орган опіки та піклування Дружківської міської ради вважає за необхідне залишити малолітню дитину зареєстрованою у будинку за адресою: Донецька обл., м. Дружківка, вул. Севастопольська, 4 (а.с. 45). Отже суд вважає, що вимога позивача щодо визнання малолітньої [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житлом не підлягає задоволенню. З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню та наявні підстави для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням позивача.

Outcome: partial