Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-12 00:00:00

Як видно з позовної заяви, у період з 25 березня 2008 року по 10 листопада 2010 року позивач був обраний на посаду міського голови м. Бердянська. Одним з найбільш активних опонентів позивача була відповідач [PERSON], яка втягнула його у довготривалу суперечку між собою та [PERSON] за приміщення ресторану "[INFO]". Користуючись одночасним знайомством позивача з [PERSON] та нею, остання намагалася з допомогою позивача отримати спірне приміщення. Відповідачка хотіла вести з допомогою позивача у якості посередника переговори, а дізнавшись, що за [PERSON] зареєстровано право власності на приміщення ресторану "[INFO]" на підставі рішення виконкому Бердянської міської ради за підписом позивача, відповідач почала звинувачувати позивача у вимаганні грошей та вчиненні посадового злочину. Відповідач [PERSON] публічно звинувачувала позивача у вимаганні у неї грошей шляхом скликання прес-конференцій за участю депутатів міської ради та журналістів місцевих ЗМІ. За результатами прес-конференцій в газеті "Город" щоразу публікувалися статті, в яких переповідалися звинувачення [PERSON] Також відповідачка за допомогою прес-конференцій не тільки поширювала стосовно позивача неправдиву інформацію стосовно вимагання у неї грошей, а й повідомляла про хід розгляду її заяви правоохоронними органами про нібито вчинення позивачем злочину. Відповідач неодноразово приходила до позивача на прийом в кабінет міського голови, в бесідах вона висувала пропозиції та задавала питання таким чином, щоб розмова була схожа на домовленість в отриманні хабара за вирішення питання стосовно права власності на приміщення ресторану "[INFO]". Відповідач [PERSON] таємно за допомогою власного диктофону робила записи таких розмов, а потім окремі діалоги використовувала в якості доказів своїх звинувачень, такі публічні звинувачення негативно вплинули на репутацію позивача, як публічної особи та громадського діяча. За допомогою публічних висловлювань на прес-конференціях з подальшим публікуванням відповідач [PERSON] поширила неправдиву інформацію про те, що мер міста Бердянська - [PERSON], позивач по справі, вимагав у неї гроші за нібито оформлення документів на приміщення ресторану "[INFO]" та сприяння в підприємницькій діяльності. Вперше розповсюдження негативної інформації розпочалося 23 грудня 2008 року, коли [PERSON] скликала прес-конференцію і публічно заявила, що позивач. вимагав у неї гроші за "залишення її у спокої", також вона звинувачувала позивача - міського голову [PERSON] в вимаганні та здирстві і що позивач вимагав від неї 1 млн. доларів США. По результатам конференції була стаття 24 грудня 2008 року в газеті "Город" № 100. Подібну прес-конференцію з тими ж самими звинуваченнями відносно позивача [PERSON] скликала 18 лютого 2009 року. По результатам якої була надрукована стаття в тій же газеті "Город" [NUMBER] від [INFO]. Також відповідач на прес-конференціях публічно розповсюдила частини аудіо записів їхніх з нею розмов, зроблених таємно диктофоном, що також свідчить про порушення прав позивача. Вищезазначені обставини викликали у позивача труднощі на роботі й особисті моральні страждання, оскільки він постійно мусив виправдовуватися та доводити свою невинуватість. Оскільки відповідно до постанови про закриття кримінальної справи від 22.12.2011року було встановлено, що в діях позивача не було складу жодного зі злочинів, в яких його публічно обвинувачувала відповідач [PERSON], позивач просить визнати недостовірною інформацію, розповсюджену відповідачем на своїх прес-конференціях 23.12.2008року та 18.02.2009року щодо обвинувачення його у кримінальних злочинах, а саме вимаганні, хабарництві та перевищенні владних повноважень та визнати цю інформацію такою, що ганьбить його, [PERSON], гідність, честь та ділову репутацію, а також позивач просить стягнути з відповідача 1 000 000грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з»явилися. В своїй заяві від 13.08.2014р. позивач підтримав позов у повному обсязі і просить справу розглянути без нього.. Відповідач [PERSON], представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні і в запереченнях позов не визнали і зазначили, що ніяких прес-конференцій відповідач не проводила, позивач 07.10.2013року звернувся з позовною заявою до суду, де зазначає що його права були порушені 23.12.2008 року та 18.02.2009 року. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. А згідно п. 2). ч.2 ст.258 ЦК України передбачений спеціальний термін позовної давності в один рік для спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. У відповідності до п.4ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У своїй позовній заяві [PERSON] не ставить питання про поновлення строку позовної давності, не наводить причини, чому він його пропустив. А отже в його позовних вимогах повинно бути відмовлено. Також позивач звертався 30.01.2009року до суду з позовом до ТОВ «Гармата- Азов» про захист честі, гідності та ділової репутації. Справу було закрито, в зв'язку з відмовою відповідача від позову. Також відповідач зазначила, що ніяких прес-конференцій вона не проводила, а позивач у позові зазначив, що на нібито скликаних прес-конференціях [PERSON] повинна бути присутня преса, однак позивач в своїй позовній заяві не зазначив, які представники СМІ були там присутні, хто з місцевих депутатів та в який час і в якому місці були проведені ці прес-конференції . Окрім того позивач посилається на те, що [PERSON] публічно розповсюджувала проти нього аудіо запис, який його компрометує, та сприяла написанню статті у газеті, вказані твердження окрім слів позивача нічим не підтверджуються, що є порушенням ст..60 ЦПК України. Позивач посилається на те, що [PERSON] безпідставно звинуватила його у різних кримінальних злочинах і в підтвердження своїх вимог посилається на постанову про закриття кримінальної справи, де зазначено що відносно [PERSON] закрита кримінальна справа в зв'язку не доведеністю. В цій же постанові зазначено, що відносно [PERSON] 25.01.2011року була порушена кримінальна справа за ознаками ч.І ст.14, ч.З ст.368 КК України, на підставі заяви [PERSON] Тобто на час порушення кримінальної справи, органи досудового слідства знайшли поводи та підстави в порядку ст..94,97 КПК України (1961р). для порушення вказаної кримінальної справи. Тобто інформація [PERSON] на той час була достовірної, та знайшла своє підтвердження. Однак в ході розслідування вступило в силу рішення Конституційного суду України від 20.10.2011року по справі 1-31/2011, де зазначено, що звинувачення не може ґрунтуватися на доказах отриманих незаконним шляхом, а тому аудіо запис, який був зроблений [PERSON], не може бути доказом у звинуваченні [PERSON] у вчиненні злочинів. На підставі даного твердження і була закрита відносно [PERSON] кримінальна справа, в зв'язку з недоведеністю вини у вчиненні злочину. Дійсно, аудіо запис, який був отриманий [PERSON], не може служити доказом у кримінальній справі, однак він був зроблений до прийняття рішення Конституційного суду, і вважався достовірним та підставою для порушення кримінальної справи. Також в матеріалах справи відсутні оригінали документів, також вони не були надані до суду для їх дослідження, а надані до позовної заяви копії не завірені належним чином. Розглянувши матеріали справи і вислухавши пояснення учасників процесу, суд вважає позов не обгрунтованим і не підлягаючим задоволенню з наступних підстав: Згідно ст. З Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно ч.І ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя, честь, гідність і ділова репутація. Згідно ст. 32 Конституції Україна: ч. 1 - Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Ч.4 ст. 32 Конституції України передбачає, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім"ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Ч. 1 ст. 277 ЦК України передбачає, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та членів її сім"ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Частина 6 цієї статті передбачає, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку встановленому законом. Згідно п. 15 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. У відповідності зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до положень ст..119 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази додаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено у судовому засіданні , позивач 07.10.2013року звернувся з позовною заявою до суду, де зазначив, що його права були порушені 23.12.2008року та 18.02.2009 року, коли відповідач [PERSON] скликала прес-конференції і публічно заявила, що позивач. вимагав у неї гроші за "залишення її у спокої", також вона звинувачувала позивача - міського голову [PERSON] в вимаганні та здирстві і що позивач вимагав від неї 1 млн. доларів США. Також відповідач на прес-конференціях публічно розповсюдила частини аудіо записів розмов позивача з нею, зроблених таємно диктофоном, що також свідчить про порушення прав позивача і такі обставини викликали у позивача труднощі на роботі й особисті моральні страждання, оскільки він постійно мусив виправдовуватися та доводити свою невинуватість. Проте до позовної заяви позивачем не було надано ніяких доказів на підтвердження своїх позовних вимог, позивач в своїй позовній заяві не зазначив, які представники СМІ були там присутні, хто з місцевих депутатів та в який час і в якому місці були проведені ці прес-конференції та чим це підтверджується. Позивач також не ставить питання про поновлення строку позовної давності. В підтвердження своїх вимог посилається на постанову про закриття кримінальної справи від 22.12.2011р., де зазначено що відносно [PERSON] закрита кримінальна справа в зв'язку не доведеністю. В цій же постанові зазначено, що відносно [PERSON] 25.01.2011року була порушена кримінальна справа за ознаками ч.І ст.14, ч.З ст.368 КК України, на підставі заяви [PERSON] Тобто на час порушення кримінальної справи, органи досудового слідства знайшли поводи та підстави в порядку ст..94,97 КПК України (1961р). для порушення вказаної кримінальної справи. Тобто інформація [PERSON] на той час була достовірної, та знайшла своє підтвердження. Однак в ході розслідування вступило в силу рішення Конституційного суду України від 20.10.2011року по справі 1-31/2011, де зазначено, що звинувачення не може ґрунтуватися на доказах отриманих незаконним шляхом, а тому аудіо запис, який був зроблений [PERSON], не може бути доказом у звинуваченні [PERSON] у вчиненні злочинів, тому і була закрита відносно [PERSON] кримінальна справа, в зв'язку з недоведеністю вини у вчиненні злочину. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. А згідно п. 2). ч.2 ст.258 ЦК України передбачений спеціальний термін позовної давності в один рік для спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. У відповідності до п.4ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи, що в судовому засіданні не було доведено, що порушена честь, гідність та ділова репутація позивача, не було доведено спричинення моральної шкоди позивачу діями відповідача, не ставилося питання про поновлення строку позовної давності, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову На підставі викладеного,

Outcome: dismissed