Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом,в якому вказав,що 16 березня 1999 року, вона була прийнята на посаду бібліотекаря до Закритого акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» - санаторій «Україна», який 06 січня 2015 року було реорганізовано у Дочірнє підприємство Санаторій Україна» Приватного акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця». 28 січня 2015 року вона звільнилася з роботи за угодою сторін, згідно з наказом № 31-к від 28 січня 2015 року, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України . На день звільнення з роботи Дочірнє підприємство «Санаторій Україна» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» нарахувало їй заробітну плату. Згідно Довідки за формою ОК-5 Управління Пенсійного фонду України в м. Ірпені від 21.04.2015 р. сума заробітку становить за вересень 2014 року 4 687 грн. 00 коп.; за листопад 2014 року 3 998 грн. 38 коп.; за грудень 2014 року 3 932 грн. 57 коп.; за січень 2015 року 4 114 грн. 23 коп. Однак, вищевказані грошові кошти їй не виплачені і відповідач відмовляється їх виплачувати. 16 березня 2015 року вона звернулася листом із заявою до головного лікаря Дії «Санаторій Україна» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» Гуртавцової М.В. про надання довідки по заборгованості із заробітної плати, наказів про прийняття та звільнення з роботи, та з вимогою провести виплату заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку . 19 березня 2015 року ДІЛ «Санаторій Україна» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» отримало її лист та до теперішнього часу будь-якої відповіді вона не отримала . Також,позивач зазначила,що діями відповідача їй було спричинено моральну шкоду,поскільки починаючи з вересня 2014 року відповідач припинив виплачувати їй заробітну плату, чим позбавив її основного джерела доходу і поставив її у скрутне матеріальне становище, що призвело до її душевних страждань, необхідності додаткового часу і зусиль для організації свого життя. У зв'язку з не виплатою відповідачем заробітної плати вона пережила моральні страждання, втратила нормальні життєві зв'язки, була змушена економити на харчуванні, одязі, речах побутового вжитку, не мала змоги в повному обсязі сплатити за комунальні послуги, весь час хвилювалася з приводу існування своєї сім'ї. Завдана їй моральна шкода обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення її законного права на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігноруванням її прав, втратою, а тому, з урахуванням розміру невиплаченого заробітку та тривалості часу невиплати, вважає що їй було спричинено моральну шкоду в розмірі 7 000 гривень, яку відповідач зобов'язаний їй відшкодувати на підставі ст. 237-1 КЗпП України. Позивач просила стягнути з ДП «Санаторій Україна» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату, за період роботи з 01 вересня 2014 року по 28 січня 2015 року, у розмірі 16 732 грн. 18 коп.; середній заробіток за період затримки розрахунку (станом на 23 квітня 2015 року, період затримки складає 59 днів) у розмірі 10 881 грн. 96 коп.; компенсацію втрати частини доходів (інфляційні нарахування), у розмірі 171 грн. 87 коп.; моральну шкоду у розмірі 7 000 грн., судовий збір за відшкодування моральної шкоди у розмірі 70 грн. У послідуючому позивач подала до суду заяву про уточнення позовних вимог та просить стягнути з ДП «Санаторій Україна» ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату, за період роботи з 01 вересня 2014 року по 28 січня 2015 року, у розмірі 12282 грн. 53 коп.; середній заробіток за період затримки розрахунку (станом на 10 червня 2015 року, період затримки складає 92 дні) у розмірі 12 389 грн. 64 коп.; компенсацію втрати частини доходів (інфляційні нарахування), у розмірі 126 грн. 04 коп.; моральну шкоду у розмірі 7 000 грн., судовий збір за відшкодування моральної шкоди у розмірі 70 грн. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала , просила у позові відмовити ,поскільки розрахункові кошти позивачу не були виплачені із поважних причин,а саме банк,з яким було укладено договори на обслуговування працівників санаторію з невідомих причин з вересня 2014р заблокував кошти підприємства.Щодо моральної шкоди,то позивач не надала доказів заподіяння їй даної шкоди з вини відповідача. Суд,заслухавши пояснення учасників процесу ,дослідивши письмові докази по справі,вважає позов таким,що підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст.3 ЦПК України "Кожна особа має право у порядку,встановленому цим Кодексом,звернутися до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів.У випадках,встановлених законом,до суду можуть звертатися органи та особи,яким надано право захищати права,свободи та інтереси інших осіб,або державні чи суспільні інтереси". Відповідно до ст..11 ч 1 ЦПК України "Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі". Відповідно до ст.. 60 ЦПК України"Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень,крім випадків,встановлених ст.. 61 цього Кодексу". Відповідно до ст.. 61 ч 3 ЦПК України "Обставини,встановлені судовим рішенням у цивільній,господарській або адміністративній справі,що набрало законної сили,не доказуються при розгляді інших справ,у яких беруть участь ті самі особи або особа,щодо якої встановлено ці обставини". У судовому засіданні було встановлено,що 16 березня 1999 року, позивач була прийнята на посаду бібліотекаря до Закритого акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» - санаторій «Україна», який 06 січня 2015 року було реорганізовано у Дочірнє підприємство Санаторій Україна» Приватного акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця». 28 січня 2015 року позивач звільнилася з роботи за угодою сторін, згідно з наказом № 31-к від 28 січня 2015 року, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України .Наведені обставини справи стверджуються копією тружової книжки (а.с.7-8). Відповідно до ст.. 115 КЗпП України „ Заробітна плата працівникові виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки,встановлені колективним договором,але не рідше двух разів на місяць через проміжок часу,що не перевищує шістнадцяти календарних днів". Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно п.п. 2, 3, 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини ротових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. № 159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати ротових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється як добуток врахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після гримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам грати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги. На день пред'явлення позову до суду сума інфляційних нарахувань, яку відповідач зобов'язаний сплатити на мою користь за час затримки розрахунку складає: 171 грн. 87 коп., Згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрат частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам. У судовому засіданні було встановлено,що в день звільнення позивачу не було виплачено нараховану заробітну плату в суммі 12 282 гр 53 коп,що стверджується наданою до суду довідкою та поясненнями сторін у судовому засіданні. Зазначена заробітна плата позивачу не виплачена і станом на час розгляду справи. Позивач просить стягнути із відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку по 10.06.2015р.Дані вимоги підлягають до задоволення,поскільки заробітна плата на час звільнення позивача з роботи за вказаний період не була виплачена позивачу з вини відповідача.Посилання представника відповідача на ті обставини,що зарплата позивачу не була виплачена з вини банку,який заблокував кошти відповідача на рахунках,суд вважає безпідставним,поскільки суду не було надано доказів тих обставин,що відповідач на час звільнення позивача а саме 28.01.2015р не мав можливості виплатити кошти позивачу. Тому,відповідно до ст.. 117 КЗпП України за період з 28.01.2015р по 10.06.2015р(як просить позивач згідно заяви про уточнення позовних вимог)з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку у суммі 12 389гр 64 коп.При розрахунку даної суми суд враховує розмір заробітної плати позивача за останні 2 місяці та кількість робочих днів,на протязі яких позивачу не виплачувалась заробітна плата після її звільнення з роботи ( 92 дні). Також,поскільки заробітна плата не позивачу не була виплачена вчасно,то позивач відповідно до ст.. 34 Закону України «Про оплату праці» має право на отримання компенсації втрати частини доходів у суммі 126гр 04 коп. Враховуючи викладені обставини, суд стягує із дочірнього підприємства «Санаторій Україна» приватного акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця» на користь [PERSON] невиплачену при звільненні заробітну плату у суммі 12 282 гр 53 коп,середній заробіток за час затримки розрахунку з 28.01.2015р по 10.06.2015р у суммі 12 389гр 64 коп,компенсацію втрати частини доходів у суммі 126гр 04 коп. Позивач просить стягнути із відповідача на її користь моральну шкоду 7000гр.Дані вимоги підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України «Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі,якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань,втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя». Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (зокрема невиплати належних йому грошових сум. тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи,що позивачу розрахункові кошти відповідачем не виплачуються тривалий час ,що призвело до її моральних страждань, та вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя,суд вважає даними діями відповідача позивачу було спричинено моральну шкоду на 1000гр,які суд стягує із відповідача на користь позивача. На підставі ст. 116,117,237-1 КЗпП України ,

Outcome: partial