Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, зазначала, що вона перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Сторожинецького районного суду від 02.10.2017 року було розірвано. Від шлюбу 17.04.2012 року у них народився син [PERSON]. Після розлучення син залишився проживати з нею. Зазначає, що відповідач, з моменту розлучення і по сьогоднішній день, самоусунувся від виконання своїх батьківських обовязків, не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, тому вона подала до суду заяву про стягнення аліментів на утримання сина. Вказує, що має намір забезпечити повноцінний відпочинок сину у країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, задля підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров"я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов"язків. В період червня-липня 2018 року має можливість вивезти дитину на лікування та відпочинок у Республіку Болгарію, для чого необхідна згода його батька - [PERSON], який відмовляється надати такий дозвіл, мотивуючи це тим, що оздоровлюватись можна на території України. Зазначає, що як вона, так і син є громадянами України, мають постійне місце проживання в Україні, вона має постійне місце роботи, працює приватним підприємцем, отримує значні доходи, сплачує податки. Вважає, що виїзд дитини за кордон жодним чином не порушить право батька на участь у вихованні дитини, і це буде в інтересах дитини. Позивач просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON] в період з 15.06.2018 року по 15.08.2018 року у Республіку Болгарія для відпочинку. 24.04.2018 року від відповідача [PERSON] до суду надійшло заперечення на позов, в якому він просив відкласти розгляд справи до його повернення з відрядження з-за кордону, та заперечував проти позову, вказуючи на те, що не дозволить вивезти сина за межі України, вважає, що позивачка вводить в оману, повідомляючи про намір вивезти сина на лікування в Болгарію, йому відомо, що мати позивачки працює в Італії, бажає виїзду туди доньки, а остання намагається забрати його сина. 15.05.2018 року від відповідача до суду надійшла заява, в якій повідомив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить надати [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд з України сина [PERSON] без згоди та супроводу батька строком на два місяці з 15.06.2018 року по 15.08.2018 року у Республіку Болгарію для відпочинку. В підготовче судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, 16.05.2018 року надала суду заяву, в якій просила розглянути цивільну справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не зявився, в заяві від 15.05.2018 року про визнання позову просив розглянути справу у його відсутності. Неявка сторін в підготовче судове засідання з огляду на подачу ними заяв про розгляд справи у їх відсутності, з врахуванням положень ст.198 ЦПК України не перешкоджає проведенню підготовчого судового засідання за відсутності учасників справи. У відповідності до ч.3, ч.4 ст.200, ст.206 ЦПК України суд вважає можливим ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги, що відповідачем подано заяву про визнання позову, і таке визнання на думку суду не суперечить закону і не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд вважає, що наявні підстави для задоволення позову. В судовому засіданні дослідженими судом доказами встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії І-МИ №156297 [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] Згідно рішення Сторожинецького районного суду від 02.10.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] 02.10.2017 року було розірвано. [PERSON] змінила прізвище на "Кордобан", що підтверджується копією паспорту №001267688, виданого 29.11.2017 року. Згідно положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини. Статтею 150 СК України визначено обов"язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, зокрема, в частині 2 статті передбачено, що батьки зобов"язані піклуватися про здоров"я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов"язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Декларація прав дитини 1959 року передбачає, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов"язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред"явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Судом встановлено, що відповідач по справі, як батько дитини, не надав нотаріально посвідченої згоди на виїзд сина з України, дана обставина учасниками справи не заперечувалася. Таким чином, питання щодо надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітнього [PERSON] без згоди батька підлягає вирішенню судом. Суд вважає, що тимчасовий виїзд неповнолітнього [PERSON] в Республіку Болгарію на відпочинок в період, зазначений позивачем, який відповідає літньому періоду, відповідатиме інтересам дитини, зокрема сприятиме його оздоровленню, фізичному та духовному розвитку. Суд не вбачає порушень прав відповідача внаслідок такого виїзду його сина за межі України. Крім того, відповідач позов визнав, про що надав відповідну заяву. Разом з тим, приймаючи до уваги те, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подачі апеляційної скарги, який згідно закону становить 30 днів, а відповідно станом на 15.06.2018 року рішення не може вважатися таким, що набрало законної сили, то суд не визначає календарну дату початку періоду виїзду неповнолітнього за кордон і пов"язує його з моментом набрання рішенням законної сили. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, надавши дозвіл на виїзд неповнолітнього [PERSON] в супроводі матері без згоди і супроводу батька до Республіки Болгарії з дня набрання законної сили рішенням суду і до 15.08.2018 року - дати зазначеної в позовних вимогах. На підставі викладеного,

Outcome: approved