Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Предстаник позивача [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просить визнати відповідачів такими, які втратила право користування житловим приміщенням в будинку за адресою: [ADDRESS] та провести їх примусове виселення з вказаного будинку. Свої вимоги мотивує тим, що позивач є власником житлового будинку за вищевказаною адресою. Будинок йому належить на підставі договору дарування від 18 грудня 2002 року, який було укладено між [PERSON] та [PERSON] , а отже є його особистою приватною власністю Його дружина не має частки спільної сумісної власності у вказаному будинку. З 23 квітня 1977 року позивач перебував у шлюбі з [PERSON] . Шлюб між ними розірвано згідно рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 07 травня 2019 року. Під час перебування у шлюбі, позивач зареєстрував у вказаному будинку свою, на той час, дружину [PERSON] , доньку [PERSON] , онучку [PERSON] та онука [PERSON] . З відповідачем проживав однією сім"єю до 2018 року. В 2018 році створив нову сім"ю та припинив вести з останніми спільний побут. Разом з тим, відповідачі відмовляються покинути житловий будинок позивача, законного власника будинку, з дружиною у будинок не пускають. При спробі увійти до будинку, відповідачі чинять у цьому перешкоди. Неодноразово зверталися до працівників поліції, як його дружина [PERSON] , так і він. Звертався і до селищної ради з метою обстеження будинку. 10 жовтня 2019 року уповноваженою особою було здійснено виїзд за адресою: [ADDRESS] , але [PERSON] не пустила до будинку представника селищної ради, незважаючи на вимоги позивача, законного власника будинку, надати доступ до житла. Спроби домовитися з відповідачами в добровільному порядку не дали ніяких результатів, позивач пропонував відповідачам звільнити приміщення літньої кухні, де б він міг проживати із дружиною, але відповідачі на жодні умови не йдуть. Крім того, в будинку зареєстрована та проживає неповнолітня [PERSON] , батько якої має на праві приватної власності 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами та побудовами по [ADDRESS] , а отже дитина забезпечина житлом. Вказане підтверджується довідкою БТІ, що станом на 31.12.2012 року будинок зареєстровано за [PERSON] . Згідно витягу з Державного реєстру нерухомого майна вбачається, що відомості по будинку [ADDRESS] в Державному реєстрі відсутні, а отже власник будинку станом на момент подання позову не змінився. Ухвалою Каланчацького районного суду Херсонської області від 16.12.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Каланчацького районного суду Херсонської області від 05.06.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з"явився. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала та наполягала на їх задоволенні. Відповідачами відзив на позовну заяву та будь-яких доказів не подано. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона доводиться позивачу донькою. З 1977 року її мати [PERSON] та батько [PERSON] проживали однією сім"єю у вказаному будинку. Спірний будинок позивачу подарували його батьки, у 2002 році вони оформили договір дарування. Вона особисто у будинку прожила 42 роки. У будинку, крім неї проживають ще її мати та діти, усього 3 сім"ї. Батько з новою дружиною має намір проживати у їх спільному будинку, однак, так як у будинку всього чотири кімнати, то на спільне проживання ані вона, ані інші відповідачі не згодні і проживати їх вони не пустять. Іншого нерухомого майна, де можна було б проживати - вони не мають. Інші відповідачі надали аналогічні пояснення. Представник Каланчацької селищної ради надав до суду заяву, згідно якої просять судовий розгляд проводити без його участі. Представник органу опіки та піклування Марченко Л.О. надала до суду висновок органу опіки про недоцільність визнання неповнолітньої [PERSON] , 2015 року народження такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно вказаного висновку, з метою обстеження умов проживання неповнолітньої, 10 жовтня 2019 року уповноваженою особою виконавчого комітету Каланчацької селищної ради було здійснено виїзд за вказаною адресою, але [PERSON] не впустила представника селищної ради до помешкання. Що стосується житлового будинку по [ADDRESS] , 1/2 частини будинку зареєстрована за [PERSON] , батьком неповнолітньої, однак відповідно до Акту обстеження умов проживання від 10 січня 2020 року в будинку ніхто не проживає та не створено належних відповідних умов для проживання, навчання та перебування неповнолітньої. Виходячи з вищевикладеного, взявши до уваги рекомендації опікунської ради при виконавчому комітеті Каланчацької селищної ради (протокол № 1 від 04.03.2020 року) та виключно в інтересах дитини, орган опіки і піклування вважає за недоцільне визнання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно договору дарування від 18 грудня 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Омельчук І.В., [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар належний дарителю житловий будинок [ADDRESS] . Згідно копії технічного паспорту, 13.11.2002 року [PERSON] є власником будинку. Відповідно до будинкової книги, [PERSON] зазначено, як власника будинку на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 26.11.2007 року. Відповідачі по справі зареєстровані у вказаному будинку. Рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 07.05.2019 року по цивільній справі № 657/569/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] актовий запис про шлюб № 4 від 07.06.2019, складений Виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Каланчацького району Херсонської області, [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] . Позивач посилається на те, що спірний будинок є його особистою приватною власністю та його колишня дружина, діти та онуки не мають частки спільної сумісної власності у вказаному будинку. Однак, відповідачі відмовляються покинути житловий будинок позивача, законного власника будинку, з дружиною [PERSON] у будинок не пускають. Данний факт підтвердила [PERSON] , яка була допитана в судовому засіданні в якості свідка і яка пояснила, що вона є дружиною позивача. З чоловіком вони проживають на зйомній квартирі, оскільки відповідачі їх не допускають до будинку, що належить [PERSON] . Вони з чоловіком мають намір проживати в належному йому будинку, оскілки не мають змоги сплачувати за оренду житла, так як позивач є пенсіонером. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР. Ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Однак, ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Судом встановлено, що спірне жиле приміщення зареєстроване на праві власності за позивачем. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом по даній справі встановлено, що позивач є власником спірного будинку, у якому зареєстровані відповідачі. Відповідачі спільно з власником спірного будинку спільним побутом не пов`язані, що не заперечують сторони в судовому засіданні. Згідно приписів ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що право відповідачів на користування чужим майном (спірним будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України. Такий правовий висновок викладений в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року по справі № 6-2931цс16 від 15.05.2017 року. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником спірного жилого приміщення, у якому не проживає, оскільки винаймає з дружиною квартиру, оскільки колишня дружина, донька та онуки, які не пов"язані з ним спільним побутом, перешкоджають йому володіти та розпоряджатися належним йому майном. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ч. 2 ст. 3 СК України). Судом встановлено, що відповідачі не пов`язані з позивачем спільним побутом, доводяться йому колишньою дружиною, повнолітньою донькою та повнолітнім онуком. Неповнолітня [PERSON] , [INFO] досягла 16-річного віку. Згідно частин 2 та 3 статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Також слід зазначити, що закон дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання (частина 6 статті 29 ЦК України), і ця норма не передбачає винятків. Крім того, як встановлено в судовому засіданні [PERSON] має батька [PERSON] , якому належить на праві приватної власності 1/2 частина житлового будинку по [ADDRESS] . Доводи, які зазначені у висновку органу опіки та піклування Каланчацької селищної ради не спростовують тих обставин, які встановлено судом. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами, або підставою для їх обмеження. Таким чином, в разі відмови у задоволенні позовних вимог буде порушено принцип рівності прав власників жилого приміщення, а правовий режим власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Відповідачами до суду не подано жодного доказу на підтвердження того факту, що вони та їх колишній чоловік (батько, дід) продовжують проживати однією сім`єю, ведуть спільне господарство. З урахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню, а тому відповідачі мають бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням та підлягають виселенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved