Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до Головного управління Державного казначейства України в Івано-Франківській області з позовною заявою про відшкодування моральної шкоди в сумі 100000 грн. за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 11.04.2012 року за матеріалами перевірки в порядку правозахисної діяльності органів прокуратури з питань дотримання законодавства про працю, щодо неї порушено кримінальну справу №332516 за ознаками складу злочину, передбаченого ч.2 ст.172 КК України, а 09 червня 2012 року - і за ч.1 ст.366 КК України, які об'єднані в одне провадження. В ході розгляду справи після пред'явленння обвинувачення за двома статтями КК України, їй обирався запобіжний захід та стосовно підприємницької діяльності проводилися перевірки, вчинялись слідчі дії, які обмежували її права. Після направлення обвинувального акту до суду, її засуджено вироком Долинського районого суду, який після розгляду в апеляційному та касаційному судах, був скасований та справу направлено для розгляду до суду першої інстанції. За результати розгляду справи Долинський районний суд повернув кримінальну справу прокуратурі для проведення додаткового розслідування. 29.12.2014 року за результатами досудового розслідування винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, а тому вона має право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями, рішеннями чи бездіяльністю у сфері правосуддя . Вимоги про відшкодування моральної щкоди в розмірі 100000 грн. обгрунтовані тим, що внаслідок вказаних неправомірних дій працівників органу досудового слідства, прокуратури та суду вона на протязі трьох років не могла займатися підприємницькою діяльністю, була позбавлена конституційного права на працю та права вільно пересуватися, що призвело до позбавлення нормального і достойного життя, реалізації її звичок і бажань та погіршення відносин із знайомими людьми. Під час розгляду справи ухвалою суду від 06.02.2018 року замінено відповідача Головне управління Державного казначейства України в Івано-Франківській області на належного відповідача Державну казначейську службу України та залучено в якості співвідповідачів - прокуратуру Івано-Франківської області та Головне управління Національної поліції України в Івано-Франківській області. В судовому засіданні представник позивача підтримав вказаний позов з підстав, викладених в позовній заяві . В судовому засіданні представник відповідача - прокуратури Івано-Франківської області позов не визнав та подав відзив ( а.с.54-58), в якому підставами для відмови в задоволенні позовних вимог вважає те, що жодним судовим рішенням не встановлено фактів незаконного засудження та притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу щодо [PERSON], тому немає підстав для відшкодування шкоди в порядку, визначеному Законом. Щодо відшкодування моральної шкоди, то позивач не підтвердила факт заподіяння ій моральних страждань. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився повторно, не подав до суду відзив, хоч про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином ( а.с.154,156) , а , відтак, така неявка згідно ст. 223 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи. Представник відповідача Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області в судове засідання не з'явився, подав до суду відзив, в якому вказав, що позивач не навела жодних доказів, які б підтверджували сам факт заподіяння їй моральних та фізичних страждань, погіршення стану здоров"я, що стало наслідком порушення кримінальної справи щодо неї, відповідно, позовні вимоги є необгрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення (а.с.137-143, 150,155). Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача прокуратури Івано-Франківської області, повно та всебічно з"ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, прийшов до такого висновку. З матеріалів справи вбачається, що 11 квітня 2012 року в.о. Долинського міжрайонного прокурора Павлюк Ф.В. порушено кримінальну справу щодо [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.172 КК України з приводу того, що вона грубо порушила законодавство про працю: здійснюючи підприємницьку діяльністьу магазині "Сільмаг" в с.Тисів Болехівської міськради з квітня 2011 року по жовтень 2011 року працевлаштувала гр. [PERSON], матір дітей віком до 14 років та гр. [PERSON] без укладення з ними трудових угод (т.1а.с.1). Окрім того, з матеріалів кримінальної справи, яка була предметом дослідження в судовому засіданні, вбачається, що до неї 09.06.2012 року старшим слідчим Долинської міжрайонної прокуратури М.М.Конів також порушено кримінальну справу і за ч.1 ст.366 КК України, які об"єднані в одне провадження (т.1 а.с.10). 03 травня 2012 року за матеріалами кримінального провадження помічником Долинської міжрайпрокуратури Кравець В.В. винесено постанову про призначення позапланової документальної перевірки СПД [PERSON] з приводу виплати заробітної плати найманим працівникам, сплати податків з доходів найманих осіб в органи ДПІ ( т.1 а.с.63). 11 червня 2012 року [PERSON] пред"явлено обвинувачення за ч.2 ст.172 КК України, ч.1 ст.366 КК України та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, накладено арешт на майно ( т.1 а.с.145-154). 10.08.2012 року старший слідчий Долинської міжрайонної прокуратури М.М.Конів, склавши обвинуальний висновок, направив матеріали кримінальної справи для розгляду судом (т.1 а.с.193-207). Вироком Долинського районного суду Івано-Франківської області від 27 травня 2013року [PERSON] виправдано за ч.1 ст.366 КК та засуджено за ч.2 ст.172 КК України до покарання у виді штрафу розміром 1700 грн., запобіжний захід у вигляді підписки залишено без змін ( т.2 а.с.50-53). Апеляційний суд Івано-Франківської області 24.09.2013 року за результатами розгляду апеляційних скарг прокурора та засудженої [PERSON], потерпілої [PERSON], скасувавши вказаний вирок, визнав [PERSON] винуватою у вчиненні злочинів за ч.1 ст. 366 КК України та ч.2 ст.172 КК України та призначив покарання за сукупністю злочинів - 1700 грн. штрафу з позбавленням права займати посади, пов"язані із здійсненням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах і установах та підприємстваї усіх форм власності строком на два роки. ( т.2 а.с.117-124). За результатами розгляду касаційної скарги Вищим спеціалізованим судом України 24.12.2013 року скасовано вирок апеляційного суду від 25.09.2013 року, а справу направлено на новий апеляційний розгляд ( т.2 а.с.223-228). Апеляційний суд Івано-Франківської області 13.03.2014 року скасував вирок Долинського районного суду від 27 травня 2013 року, направивши на новий судовий розгляд в той же суд ( т.2 а.с. 252-255). 15 жовтня 2014 року Долинський районний суд за результами розгляду повернув вказану кримінальну справу про обвинувачення [PERSON] за ч.2 ст.172, ч.1 ст.366 КК України прокурору Долинської міжрайонної прокуратури для організації проведення додаткового розслідування ( т.3 а.с.54-58). Слідчий Долинського РВ УМВС Дмитришин О.О. 29.12.2014 року постановив закрити вказане кримінальне провадження, порушене щодо [PERSON], на підставі п.2 ч.1 ст.284 ККУкраїни у зв"язку з відсутністю складу кримінального правопорушення ( т.4 а.с.46). Таким чином, спір виник щодо відшкодування шкоди, завданої позивачу незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено ст. 56 Конституції України. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Приписами ч. 1 ст. 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування моральної шкоди передбачений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року. Так, стаття 1 даного Закону встановлює, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно статті 2 Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1)встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Таким чином, з сукупного аналізу зазначених положень законодавства вбачається, що для відшкодування шкоди в порядку, що встановлений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» необхідна наявність певних передумов, а саме: встановлення незаконності дій органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду в ході розслідування кримінального провадження відносно особи. При цьому, про незаконність перебування особи під слідством і судом, за правилом ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», свідчить постановлення виправдувального вироку, або встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури в ході здійснення кримінального провадження, або закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. За таких обставин, оскільки кримінальне провадження відносно [PERSON] по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення, то є всі підстави для відшкодування заподіяної моральної шкоди. Що стосується розміру моральної шкоди, то слід зазначити наступне. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебувала під слідством та судом з 11.04.2012 року (з дня порушення щодо неї кримінальної справи) по 29.12. 2014 року (по день винесення постанови про закриття кримінального провадження ), тобто 32 повних місяців, впродовж якого вона була незаконно притягнута до кримінальної відповідальності, до неї застосувавася запобіжний захід, накладався арешт на майно та проводилися перевірки щодо дотримання вимог трудового та податкового законодавства. Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, тобто за указаними вимогами законодавства встановлений лише мінімальний розмір відшкодування такої моральної шкоди. Максимальний розмір відшкодування указаної шкоди законом не установлений, однак має визначатися компетентним органом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, з урахуванням при цьому вимог розумності та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Виходячи зі сталої практики Європейського Суду з прав людини (напр. п. 36 рішення від 10.02.1995 року у справі «Аллене де Рібемон проти Франції»), посягання на презумпцію невинуватості може виходити не лише від судді чи суду, але і від інших органів державної влади. В свою чергу порушення прав людини та одного з основоположних принципів, що лежить в основі кримінального права презумпції невинуватості, призводить до того, що особа, яку держава обвинувачує у скоєнні злочину, стикається із значними соціальними та особистими наслідками, зокрема, потенційною можливістю позбавлення волі, соціальним засудженням, а також з іншими психологічними та економічними втратами. Суд звертає увагу на те, що кримінальне переслідування, яке відбувалося з обвинувальним ухилом, не може не вносити коректив до звичайного життєвого укладу особи, які не завжди носять позитивний характер. Зазначене суд оцінює як доказ однобокого, з явним обвинувальним ухилом досудового розслідування стосовно позивача, що в свою чергу мало вплив на його моральний стан в контексті уявлення особи про власну цінність у суспільстві та на відсутність реальної можливості в правовий спосіб довести свою невинуватість. Страждання позивача були пов'язані з переоцінкою своєї соціальної значимості, що зумовило зміни у ставленні до того життєвого устрою, в якому вона існувала раніше, і вплинуло на зміст правовідносин, в яких позивач брала участь. При цьому суд враховує, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, яка носить виключно суб'єктивний прояв психологічних процесів конкретної особи, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. З огляду на період перебування позивача під слідством і судом на протязі 32 місяців розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню на її користь у відповідності до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», не може бути меншим 119136 грн. ( 3723 грн. х 32 місяці) . Разом з тим, у відповідності до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи за зверненням особи в межах заявлених нею вимог. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач, звертаючись до суду, просила в позовній заяві стягнути моральну шкоду в розмірі 100000 грн. Тому, врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину, тривалість та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, характеру її немайнових втрат, порушення нормальних життєвих зв'язків, суд з урахуванням засад розумності та справедливості, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 100000 грн. Розподіл судових витрат між сторонами суд здійснює на підставі ст.141 ЦПК України, згідно якої судові витрати у разі задоволення позову - покладаються на відповідача. Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв'язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв'язку з вирішенням конкретної справи. Статтею 133 ЦПК передбачено, що судові витрати в цивільному процесі складаються з судового збору та витрат, пов"язаних з розглядом справи. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, то в даному спорі судові витрати складаються з витрат, пов"язаних з роглядом справи. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] при дослідженні доказів на підтвердження понесених судових витрат стверджував, що вони стосуються розгляду , як цивільної справи, так і кримінальної щодо обвинуваачення [PERSON], де він представляв її інтереси як захисник і сума таких витрат становить 44498 грн. До таких витрат представник позивача відніс: 15000 грн. - гонорар за ведення кримінальної справи (а.с.161), 10000 грн. - гонорар за ведення цивільної справи ( а.с.158), добові в розмірі 9594,25 грн. вартість транспортних витрат на проїзд до населеного пункту за місцем розгляду, як кримінальної, так і цивільної справ (а.с.158). Разом з тим, такі вимоги підлягають до часткового задоволення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 6 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»). Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Частинами 1-5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як видно з матеріалів справи позивач, скориставшись своїм правом на отримання правової допомоги, уклала договір про надання правової допомоги з адвокатом [PERSON], який здійснює адвокатську діяльність в м.Києві ( а.с.5-7). Умовами договору не передбачено суму гонорару і як ствердив представник позивача, вона встановлюється за згодою сторін з врахуванням виконаних робіт та наданих послуг. За участь в розгляді вказаної цивільної справи (витрати на професійну юридичну допомогу) представник позивач просив стягнути 10000 грн. згідно квитанції від 15.03.2018 року на а.с.158. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов"язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Долучивши під час розгляду справи квитанцію в сумі 10000 грн., у порушенні вимог ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, ні позивач, ні її представник не подали детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, доказів на підтвердження виконання послуг, а відтак, розмір такий витрат є необгрунтованим. Що стосується вимог про стягнення витрат на добові в розмірі 8769 грн. згідно квитанціі від 03.05.2018 року на а.с.158, то такі не відносяться до витрат, пов'язаних з розглядом справи в розумінні частини 3 статті 133 ЦПК України і не можуть бути компенсовані, оскільки з 15.12.2017року законодавець виключив з переліку компенсаційних витрат добові, як такі, що присуджуються стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Окрім того, представник позивача надав квитанції від 13 березня 2014 року , 30 грудня 201 3 року, 15 грудня 2014 року на загальну суму 15000 грн. ( а.с.161), які стосуються витрат, понесених позивачем при розгляді кримінальної справи щодо її обвинувачення . Законодавець передбачив порядок відшкодування таких витрат , понесених стороною у випадку її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.Так, згідно вимог ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи,що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду. Відповідно до п.п. 11,12 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.96 р. N 6/5/3/41, для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 ст. 3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися: при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і Служби безпеки України - відповідно до цих органів. У місячний термін з дня звернення громадянина один з органів, перелічених в п.11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу, витребовує від відповідних державних і громадських організацій всі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною 1 ст. 12 Закону постанову. Отже, згідно положень чинного законодавства саме відповідні компетентні органи при наявності правових підстав для відшкодування шкоди повинні прийняти постанову, у якій зазначається розмір сум, що виплачені на користь адвоката, який надавав юридичну допомогу; дана постанова подається громадянином до відповідного територіального органу Державного казначейства за місцем проживання для одержання чека (п. 12, 13 Положення). З урахуванням викладеного суд вважає, що в частині заявлених вимог про стягнення судових витрат слід відмовити, оскільки у даному випадку суд не вирішує спір про розмір нарахованих виплат по кримінальному провадженні. З цих підстав не підлягають до задоволеня вимоги про стягнення транспортних витрат понесених позивачем на проїзд до населеного пункту за місцем знаходження суда під час розгляду кримінальної справи на а.с. 103-124. В той же час обгрунтованим є доводи про стягнення витрат , пов"язаних з переїздом представника позивача на суму 1482,67 грн. (а.с. 79, 80, 159,160). Так, згідно ст.138 ЦПК України витрати, пов"язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також наймання житла несуть сторони. На підставі викладеного, ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», п.п. 11,12 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року № 6/5/3/41,

Outcome: approved