Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

В серпні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому зазначено, що 26 липня 2017 року та 17 жовтня 2018 року між [PERSON] та відповідачем було укладено два договори позики, на підтвердження умов яких представлені розписки позичальника. За умовами даних договорів позивач передав у власність [PERSON] грошові кошти в розмірі 2000,00 грн та 3000,00 грн, які останній зобов"язався повернути. Посилаючись на те, що [PERSON] станом на 31 липня 2019 року дані зобов"язання не виконав, позивач просить суд стягнути з нього 7127,64 грн, що складається з суми позики, інфляційних втрат, 3% річних та відсотків на рівні облікової ставки Національного банку України (далі НБУ України). Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до статті 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідач своїм правом подати відзив не скористався. Судом встановлено, що 26 липня 2017 року та 17 жовтня 2018 між позивачем та відповідачем було укладено два договори позики, на підтвердження умов яких були представлені розписки [PERSON] . За змістом договору позики від 26 липня 2017 року [PERSON] передав, а [PERSON] отримав 2000,00 грн, які останній зобов"язався повернути до 26 липня 2017 року. За договором позики від 17 жовтня 2018 року [PERSON] передав, а [PERSON] отримав 3000,00 грн, які останній зобов"язався повернути до 17 квітня 2019 року. Станом на день звернення [PERSON] до суду вказані зобов"язання [PERSON] не виконані. Згідно статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно із нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Судом встановлено, що розписки від 26 липня 2017 року та 17 жовтня 2018 року містять необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення, при цьому написані дані розписки власноручно позичальником. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). На підставі частини першої статті 1048 ЦК України позивач має право на одержання від відповідача процентів від суми позики. Оскільки укладені між сторонами договори позики не є безпроцентними, а надані розписки від 26 липня 2017 року та 17 жовтня 2018 року не визначено розмір процентів за користування коштами, такі проценти необхідно стягнути в розмірі, розрахованому на рівні облікової ставки Національного банку України. Водночас, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання перед [PERSON] , відповідно до частини першої статті 1050 та частини другої статті 625 ЦК України, [PERSON] зобов"язаний сплатити суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, незалежно від сплати процентів, належних позикодавцю на підставі статті 1048 ЦК України. Відповідачем доводи позивача щодо невиконання ним договірних зобов`язань не спростовані, а тому майнові права [PERSON] підлягають захисту шляхом стягнення з [PERSON] суми позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 3% процентів річних від простроченої суми , а також процентів на рівні облікової ставки НБУ. Суд бере до уваги розрахунки, надані позивачем, згідно яких заборгованість за договором позики від 26 липня 2017 року складає 3281,67 грн, з яких: 2000,00 грн - сума позики, інфляційні втрати - 498,60 грн, 3% проценти річних - 120,99 грн та 662,08 грн процентів на рівні облікової ставки НБУ. За договором позики від 17 жовтня 2018 року заборгованість складає 3845,97 грн, з яких: 3000,00 грн - сума позики, інфляційні втрати - 353,40 грн, 3% проценти річних - 71,01 грн та 421,56 грн процентів на рівні облікової ставки НБУ. Відповідно до статті 141 ЦПК України, суд також стягує з відповідача понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] має інвалідність другої групи, що звільняє його від сплати судового збору та передбачає компенсацію за рахунок держави.

Outcome: approved