Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначає, що вона працювала у відповідача з 28 вересня 2012року по 24 грудня 2013року на посаді заступника начальника гальванічного цеху № 4. Звільнилася на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, але при звільненні відповідач не виплатив їй всю суму грошових коштів, яку повинен був виплатити. Так, наказом від 19 лютого 2013року № 54 "Про надбавки", їй, як заступнику начальника цеху з лютого 2013року на підставі галузевої угоди була встановлена щомісячна надбавка до заробітної плати в розмірі 1942грн. Але ця надбавка була виплачена в повному обсязі тільки в лютому 2013року. Вважає, що відповідач порушив норми ч.3 ст. 32 КЗпП України, відповідно до якої про зміну істотних умов праці працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. З будь-яким наказом про відміну вказаної надбавки або про зменшення її розміру її не знайомили. Тому вважає, що при звільненні їй не були виплачені всі належні їй суми. Так їй недоплачено по місяцям: у травні 2013року: 1942 - 1263= 679грн у червні 2013року: 1942-1663=279грн у липні 2013року: 1942-831,50грн=1110,50грн; у серпні 2013року: 1942-1663=279грн; у вересні 2013року: 1942-748,35=1193,65грн, всього 3541,15грн. В березні - квітні2013року вона була на лікарняному, тому не має претензій відносно несплати їй надбавки в цих місяцях. Оскільки з вини відповідача їй не виплачена вся сума при звільненні, то з ПАТ "Дружківський машзавод" повинно стягнути середній заробіток з дня звільнення по день постановлення рішення суду з розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 169,64грн. Вважає, що несвоєчасна виплата заробітної плати відповідачем завдала їй моральних страждань у зв"язку з відсутністю коштів до існування. З урахуванням тривалості невиплати належних їй сум, вимог розумності та справедливості, оцінює моральну шкоду в сумі 2000грн. Просить стягнути з відповідача недоплачену суму заробітної плати в розмірі 3541,15грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні із розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 169,64грн, моральну шкоду в розмірі 2000грн. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги. Просить їх задовольнити з підстав викладених в позові. Крім підстав заявлених в позові, вважає, що їй була завдана моральна шкода також і у зв"язку з тим, що в листопаді 2013року вона не мала можливості безперешкодно пройти на своє робоче місце і на територію заводу. Охорона на КПП її не пропускала. Свої дії мотивувала тим, що вона вже звільнена і вони винні забрати в неї пропуск. Внаслідок чого вона не мала можливості своєчасно здати лікарняний і залишилась без коштів до існування. Недостовірна інформація про те, що її звільнили була розповсюджена по всьому заводу. Все це призвело до нервового струсу. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Вважає, що відповідач діяв відповідно до Закону України "Про оплату праці", до Положення про порядок встановлення та виплату надбавок до посадових окладів працівникам із складу керівників, спеціалістів та службовців, яке узгоджено з профспілкою та затверджено наказом по підприємству. Перед звільненням, позивач звернулася до підприємства з заявою про надання їй матеріальної допомоги, і така матеріальна допомога була надана в розмірі 3 884грн, тому ствердження, що вона залишилась без коштів до існування є безпідставним. Той факт, що її в листопаді 2013року не пропускали на територію заводу, вважає недоведеним і взагалі така обставина не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Просить в задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що з 28 вересня 2012року по 24 грудня 2013року позивач працювала у відповідача на посаді заступника начальника гальванічного цеху №4. Звільненна за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю, що визнається сторонами і також підтверджується записом в трудовій книжці (а.с.6-7). Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.95 р. № 108/95-ВР (зі змінами та доповненнями), ст. 97 КЗпП підприємства самостійно встановлюють умови та розміри оплати праці, в тому числі перелік надбавок та доплат, у колективному договорі з дотриманням законодавства, генеральної, галузевої угод. Тобто кожне підприємство самостійно визначає перелік і порядок нарахування надбавок, які виплачуватимуться працівникам. Оскільки питання оплати праці на рівні підприємства вирішуються ним самостійно, його регулювання здійснюється шляхом розробки, затвердження та застосування внутрішніх (локальих) нормативних документів, таких як Положення про оплату праці та Положення про встановлення надбавки за високі досягнення в праці. Відповідно до Положення про порядок встановлення та виплати надбавок до посадового окладу працівникам зі складу керівників, спеціалістів та службовців, яке погоджено з головою профспілки ПАТ "Дружківським машинобудівний завод" та затверджено наказом по підприємству від 02.07.2012р № 305, встановлені надбавки, в тому числі за високі досягнення в праці - до 50% посадового окладу (до 3 місяців з дня встановлення). Пунктом 1.4 вказаного положення передбачено, що протягом дії періода надбавки або його закінчення керівник департаменту (за підлегливістю) клопоче про зміну встановленої надбавки в менший або більший бік, чи повному її скасуванню з урахуванням особистого вкладу кожного працівника в рішення завдань, які поставлені перед колективом. Надбавка встановлюється наказом по підприємству, виплачується тільки при наявності коштів та при відсутності перевитрат по фонду оплати праці. Нарахування надбавок проводиться Департаментом фінансів, згідно затвердженим видам оплат.(а.с. 27-29) Судом встановлено, що на підставі службових листів керівника Департаменту управління виробництвом Шкитак Я.Н. (а.с.34,36-38) відповідно до наказів по підприємству (а.с. 30 -33) позивачу була встановлена надбавка до посадового окладу в травні 2013року 1263грн, в червні 2013р - 1663грн, в липні - 831,5грн, з серпня 2013р - 1663грн. В зазначених розмірах надбавка була виплачена позивачу, що ним визнається. У вересні 2013року надбавка була виплачена позивачу в розмірі 748,35грн за фактично відпрацьований час, виходячи зі встановленого розміру надбавки 1663грн, як зазначено в наказі №311 від 31 липня 2013р (а.с.33). Позивачем визнається той факт, що у вересні 2013року нею фактично відпрацьовано 72год, оскільки вона перебувала у відпустці. Таким чином суд вважає, що дії відповідача щодо встановлення позивачу надбавки в зазначених розмірах відповідають Положенню про порядок встановлення та виплати надбавок до посадового окладу працівникам із складу керівників, спеціалістів та службовців, яке діє на підприємстві з 02 липня 2012року. Тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача надбавки в загальній сумі 3541,15грн задоволенню не підлягають. Оскільки суд прийшов до висновку, що відповідач не винен позивачу сплачувати надбавку в сумі 3541,15грн, то відповідно на час звільнення відповідач не мав заборгованості по заробітній платі, що свідчить про відсутність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно ст. 117 КЗпП України. Позивач стверджувала в судовому засіданні, що службових листів та наказів про визначення їй розмірів надбавок взагалі не існувало на підприємстві та вони оформлені заднім числом, оскільки її з цими наказами не ознайомлювали, крім того при її звільненні в грудні 2013року відповідачем була їй нарахована надбавка з розміру 1942грн, який був їй призначений ще в лютому 2013року, що на її думку також свідчить про відсутність наказів у травні- вересні 2013року. Суд не погоджується з такими доводами позивача. В судовому засіданні встановлено, що накази зареєстровані в Журналі реєстрації наказів по підприємству (а.с.55-59), також в судовому засіданні були оглянуті книги, в яких оригінали цих наказів, прошиті, пронумеровані разом із службовими листами. Службові листи та накази стосуються не тільки позивача, а й інших осіб. Сумнівів у достовірності цих наказів, та їх наявності на підприємстві у відповідний час у суду не має. Той факт, що позивач не був ознайомлений з цими наказами, і за грудень 2013року позивачу була нарахована надбавка з розрахунку 1942грн, суд вважає не свідчить про те, що накази не видавалися підприємством. Доказів, що накази були видані підприємством заднім числом суду не надано. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральну шкоду позивач в судовому засіданні обгрунтовує тим, що з вини відповідача вона залишилася без коштів до існування, оскільки у листопаді 2013року її двічі не пропустили на територію заводу, коли вона мала намір здати лікарняний у відповідну службу. А саме її не пропустили на територію заводу 11 листопада 2013року і 21 листопада 2013року, мотивуючи тим, що контролерам - охоронцям наданий наказ її не пропускати на завод. В судовому засіданні свідок [PERSON], яка є подругою позивача і має з нею довірливі відносини, пояснила, що дійсно 21 листопада 2013року вона разом з позивачем прийшли до контрольно пропускного пункту на прикінці робочої зміни, але [PERSON] контролери не пропустили на територію заводу, посилаючись на наказ служби безпеки підприємства про заборону пропуску її на територію заводу. Із заяви на ім"я директора заводу, яка надана позивачем (а.с.65), вбачається, що позивач 25 листопада 2013року, проходячи через КП на територію заводу , була затримана охороною. Вона пройшла до відділу кадрів для з"ясування ситуації, де їй було роз"яснено, що підстав для видачі їй трудової книги не має. Тобто зі змісту заяви вбачається, що позивач намагалася з"ясувати чи звільнена вона з підприємства , а не питання щодо здачі лікарняного. Аналізуючи свідчення [PERSON], заяву на ім"я директора заводу, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що її двічі не пропускали через КП, а також, що вона 25 листопада 2013року, приходячи на завод, мала намір здати лікарняний , а не з інших причин. Також позивач в судовому засіданні пояснила, що 7 листопада 2013 року вона отримала заробітну плату за жовтень, а в грудні - отримала оплату лікарняного і заробітну плату за листопад. Тобто ствердження, що в листопаді 2013року позивач взагалі залишилась без коштів до існування спростовуються самим позивачем, оскільки в листопаді вона отримала заробітну плату за жовтень 2013р. Доказів, що позивач перенесла моральні страждання через обставини, якими вона обгрунтовує завдання їй моральної шкоди , суду не надано. Тому суд вважає, що підстав для задоволення вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди немає.

Outcome: dismissed