Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. В обгрунтування заявлених вимог позивач вказує, що рішенням Рівненського районного суду від 25.02.2013р. по справі №2-465/11 вирішено поділити спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] і виділити останній: \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ - легковий автомобіль марки Ауді-100, 1989 року випуску, державний номер [NUMBER], вартістю 37000 гривень; \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ - кавоварку Аврора, вартістю 67 гривень; - мікрохвильову піч Шивакі, вартістю 445 гривень; \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ - кухонний гарнітур Софт, вартістю 3530 гривень; \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ - кухонний куточок (МДФ), вартістю 1300 гривень, а всього на суму 42342 (сорок дві тисячі триста сорок дві) гривні. Згідно рішення суду, позивач є власник вищезазначеного майна, яке залишилося в будинку, в якому сторони раніше спільно проживали і в якому на даний час проживає відповідач зі своїми батьками. Відповідач добровільно майно, що належить позивачу не віддав. Разом з тим, позивач вказує, що є власником легкового автомобіля марки Ауді-100, 1989 року випуску, державний номер [NUMBER], однак документи на вказаний автомобіль (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, технічний паспорт, посвідчення водія) залишились у будинку відповідача, які він також відмовляється віддавати позивачу. В результаті звернення позивача з виконавчим листом, виданим 28.05.2013р. на підставі рішення Рівненського районного суду від 25.02.2013р. по справі №2-465/11 до Відділу ДВС Рівненського РУЮ, державним виконавцем Котвицькою О.В. 07.06.2013 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №38318105. 17.06.2013 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з відповідача виконавчого збору та постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, а також постанову про накладення штрафу на боржника. Відповідач у добровільному порядку рішення суду не виконав, категорично відмовляється віддати позивачу належне їй майно. У зв"язку з відмовою відповідача добровільно виконати рішення суду, постановою державного виконавця Відділу ДВС Рівненського РУЮ від 02.07.2013р. було відмовлено у відкритті виконавчого провадження на підставі п.8 ч.1 ст.26 Закону України "Про виконавче провадження", обгрунтовуючи це тим, що виконавчий документ не підлягає примусовому виконанню, оскільки у ньому не передбачено заходів примусового виконання, визначених ст.32 Закону України "Про виконавче провадження". В результаті чого, начальником Відділу ДВС Рівненського РУЮ 01.07.2013р. винесено постанову, якою скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження від 07.06.2013р. та зобов"язано державного виконавця винести постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження. Ухвалою Рівненського районного суду від 27.08.2013р., справа №570/3296/13-ц постанову начальника Відділу ДВС Рівненського РУЮ від 01.07.2013р., якою скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження від 07.06.2013р., а також постанову державного виконавця Відділу ДВС Рівненського РУЮ від 02.07.2013р., якою було відмовлено у відкритті виконавчого провадження - визнано неправомірними та скасовано. В результаті чого, позивач повторно звернулася до ВДВС Рівненського РУЮ з виконавчим листом, виданим 28.05.2013р. на підставі рішення Рівненського районного суду від 25.02.2013р. по справі №2-465/11. Однак, постановою державного виконавця Відділу ДВС Рівненського РУЮ від 06.11.2013р. було відмовлено у відкритті виконавчого провадження на підставі п.8 ч.1 ст.26 Закону України "Про виконавче провадження", обгрунтовуючи це тим, що резолютивна частина рішення носить констатуючий характер та не містить зобов"язання боржника до вчинення певних дій, що виключає вжиття заходів примусового характеру, передбачених законом. У зв"язку з тим, що майно, виділене у власність позивачу рішенням суду на даний час знаходиться у відповідача, який відмовляється добровільно передати його у власність, володіє ним безпідставно, а державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження, чим порушується законне право позивача володіти, користуватись і розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, позивач [PERSON] змушена звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. В суді позивач та її представник позов підтримали, просять задоволити його повністю. Відповідач та його представник в суді позов не визнали, просять відмовити у його задоволенні. Одночасно відповідач [PERSON] в суді пояснив, що дійсно автомобіль марки Ауді-100, 1989 року випуску, державний номер [NUMBER] перебуває на території домоволодіння, в якому він зареєстрований. Щодо інших витребовуваних речей, які вказані у позові, а саме кавоварки, мікрохвильової печі, кухонного гарнітуру та кухонного куточку, то позивачем не доведено родові ознаки цих речей, а свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та технічний паспорт на автомобіль, посвідчення водія, взагалі у нього відсутні. Представник відповідача в суді пояснює, що з резолютивної частини рішення суду про поділ і виділ майна, на яке покликається позивач, не вбачається підстав вважати, що за нею визнано право власності на виділене майно. Пояснює, що вказаний позов є передчасний, оскільки цей спір повинен вирішуватися в порядку виконання рішення суду, яке набрало законної сили, а не в позовному провадженні. Крім того, під час судових дебатів вказала про наявність інтересів третіх осіб - батьків відповідача - власників домоволодіння, в якому перебуває спірний автомобіль, оскільки будуть зачіпатися їх інтереси під час виконання рішення суду за наслідком вирішення цього спору. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову. Судом встановлено, що рішенням Рівненського районного суду від 25.02.2013р. по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння, поділ майна, стягнення коштів, і за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя №2-465/11 вирішено поділити спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] і виділити останній: легковий автомобіль марки Ауді-100, 1989 року випуску, державний номер [NUMBER], вартістю 37000 гривень; кавоварку Аврора, вартістю 67 гривень; мікрохвильову піч Шивакі, вартістю 445 гривень; кухонний гарнітур Софт, вартістю 3530 гривень; кухонний куточок (МДФ), вартістю 1300 гривень, а всього на суму 42342 (сорок дві тисячі триста сорок дві) гривні. Щодо посилань представника відповідача про передчасність вирішення поданого позивачем позову на підставі ст..387 ЦК України, слід зауважити наступне. Позивачу як стягувачу у виконавчому провадженні за вказаним вище рішенням суду неодноразово державним виконавцем було відмовлено у відкритті виконавчого провадження (про відмову у прийнятті до провадження виконавчого документа), що підтверджуються відповідними постановами: 1. Постанова начальника відділу ДВС Рівненського РУЮ ГУЮ в Рівненській області МЮУ [PERSON] від 02.07.2013 року; 2. Постанова старшого державного виконавця ВДВС Рівненського РУЮ [PERSON] від 02.07.2013 р. 3.Постанова старшого державного виконавця ВДВС Рівненського РУЮ від 06.11.2013 р. Виходячи з того, що позивачем обрано такий спосіб захисту свого порушеного права, тому вона згідно ст.11 ЦПК України повинна довести суду підставу своїх позовних вимог згідно ст..387 ЦК України. Відповідно до ст.. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Судом встановлено, що право власності на спірний автомобіль зареєстровано за позивачем, що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, та було встановлено рішенням суду від 25.02.2013 р. (а.с.7)., та вбачається з довідки №35/24-1285 від 05.06.2014 р. Відповідач будь-яких доказів правомірного володіння спірним автомобілем суду не надав, лише пояснював утримання авто з 2009 року його зберіганням та не заперечував належність автомобіля позивачу як титульному власнику. На думку суду, таким безпідставним утриманням майна позивача її права були порушені. При віндикаційному позові власник управі вимагати повернення лише свого майна, яке збереглося в натурі. Таким чином, позивач у таких справах відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України зобовязаний також довести ще й реальну наявність зазначеної речі у відповідача. Між тим відповідач не заперечив наявність у нього спірного майна, а саме автомобіля, який зберігається за адресою його місця реєстрації Рівненський район, с.Великий Житин, вул.Рівненська, 23. Вказану обставину підтвердила в суді мати відповідача свідок [PERSON], яка, крім того, вказала, що спірний автомобіль може бути повернутий відповідачем тільки після сплати позивачем кредитних коштів, які позивач та відповідач взяли як подружжя, однак оформили кредит на відповідача. Оскільки спірний автомобіль був набутий сторонами під час шлюбу, та був виділений внаслідок поділу спільного сумісного майна подружжя (а.с. 45) остання, як його власник, у відповідності до вимог ч.3 ст.372, ст.387 та 391 ЦК України, вправі вимагати усунення порушень свого права власності на вказане майно. Крім того, в суді встановлено, і не заперечується сторонами, що спірний транспортний засіб вибув з володіння та користування позивача з 2009 року після того як вона залишила будинок №23 по вул.Рівненській в с.В.Житин Рівненського району. Право власності позивача на автомобіль під час вирішення вказаного спору не оспорюється, до суду не подано доказів щодо володіння відповідачем спірним авто на підставі цивільно-правових угод чи інших законних підставах, тому він підлягає витребуванню саме з чужого незаконного володіння. Враховуючи наведене, позивач на підставі ст. 387 ЦК України довела, а суд відповідно встановив факти, які доводять право власності позивача на майно автомобіль, а відтак і її право на витребування цього майна; вибуття майна з володіння позивачки і знаходження його у відповідача; незаконність володіння відповідачем майном позивачки; відсутність між позивачкою і відповідачем зобов'язально-правових відносин щодо спірного майна; відповідач не є добросовісним набувачем. Тому позов в частині витребування автомобіля підлягає до задоволення. Слід зауважити щодо посилань представника відповідача в судових дебатах про наявність інтересу інших осіб у справі з приводу вказаного спору, а саме - батьків відповідача - власників будинку №3 по вул.Рівненській в с.В. Житини Рівненського району. Визначення кола осіб у справі, зокрема співвідповідачів та третіх осіб, підлягає до вирішення судом згідно ст.ст.33-36 ЦПК України. Під час розгляду справи клопотань від учасників процесу щодо залучення до участі у справі інших субєктів та надання їм процесуального статусу до суду не подано. Крім того, відповідачем не заперечується, що він зареєстрований (а.с. 30) та проживає у вказаному будинку, відповідно вказана нерухомість перебуває у його володінні. Виходячи із підстав та предмету позову, вказане рухоме майно автомобіль витребовується саме з незаконного володіння відповідача, який повинен його передати, а лише у разі невиконання такого обовязку, його виконання відбувається за відповідною заявою стягувача, що вирішується органом ДВС в порядку Закону України Про виконавче провадження та за правилами ЦПК України. В решті позовних вимог, зокрема щодо спірних речей: а саме кавоварки, мікрохвильової печі, кухонного гарнітуру, кухонного куточку, вони не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Власник може вимагати повернення саме своєї речі остання повинна мати індивідуальні ознаки, які б дозволили установити, що це саме та річ, що належала власнику, й останній відповідно до правил ст. 60 ЦПК України зобовязаний це довести. Отже, змістом віндикаційного позову є повернення конкретної речі, а не заміна її іншою або речами того ж роду і властивостей. В суді позивачем не було доведено належними та допустимими доказами вказаних обставин. Крім того, з пояснень усіх допитаних в суді свідків не встановлено індивідуально визначених родових ознак витребовуваних речей, які вказані у позові, та їх реальну наявність у відповідача на час вирішення спору. Віндикаційний позов може бути пред`явлено лише власником майна і лише тоді, коли відповідач незаконно заволодів річчю. Як було вказано вище, майно сторін у справі як спільна сумісна власність подружжя було поділено та виділено, отже відбувся реальний розподіл майна, тому позивач має право на захист свого порушеного права, у тому числі і шляхом звернення до суду з указаним позовом. У той же час, зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом позовних вимог позивача є покладання на відповідача обов'язку по передачі позивачу свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки Ауді-100 1989 року випуску, д.н. [NUMBER], технічного паспорту на автомобіль та посвідчення водія, виданого на імя [PERSON], якими, на думку позивача, відповідач володіє незаконно. На думку суду, позивачем у цій частині позовних вимог належними та допустимими доказами не доведено, що вказані документи перебувають у незаконному володінні відповідача, та чим саме відповідач порушує її права. Крім того, позивачем в суді так і не дано відповіді про наявність перешкод отримання цих документів шляхом звернення до відповідних державних установ, до компетенції яких належить вирішення таких питань, так само позивач в суді не пояснила обставин вибуття вказаного майна з її володіння, оскільки вони були предметом дослідження в суді під час вирішення позову про поділ майна, про що фактично сторони не заперечували (а.с.7). Тому позов у цій частині також не підлягає до задоволення. На підставі ст. 387 ЦК України, ст.3,10,11,60,61,88,212,214,215,218, 223,294 ЦПК України, суд -

Outcome: partial