Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

20 липня 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі позивач) звернулося до суду з позовом в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №б/н від 09 вересня 2011 року в розмірі 115 059 грн. 86 коп. Відповідно до ч.4 та ч.6 ст.19, ч.ч. 1-4 ст.274 ЦПК України ухвалою суду від 01 серпня 2018 року позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 09 вересня 2011 року, прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Представник позивача, [PERSON], надав суду письмові заяви про розгляд справи за в порядку спрощеного позовного провадження за відсутності позивача, заявлені позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом в силу ч. 2 ст.247 ЦПК України не здійснюється. Позиція позивача, Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»: Позовні вимоги позивач мотивував тим, що дійсно відповідно до укладеного 09 вересня 2011 року договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві від 09 вересня 2011 року. Проте, [PERSON] з вересня 2015 року перестав повертати своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, відповідно до умов договору № б/н від 09 вересня 2011 року, внаслідок чого станом на 31 травня 2018 року має перед банком заборгованість в загальному розмірі 115 059,86 грн., в тому числі: - заборгованість за кредитом 2106,15 грн.; - заборгованість по процентам за користування кредитом 101 685,03 грн.; - заборгованість за пенею та комісією 5313,45 грн.; - штрафи, відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг 500 грн. (фіксована частина) та 5455,23 грн. (процентна складова). В обґрунтування позовних вимог позивачем надано до суду такі докази: - анкета-заява відповідача, [PERSON], від 09 вересня 2011 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку на отримання у Банку платіжної картки з кредитним лімітом 300 грн.; - умови та правила надання банківських послуг; - копію паспорта відповідача; - розрахунок заборгованості відповідача перед Банком за договором б/н від 09 вересня 2011 року з якого видно, що відповідач використовував кредитні кошти та погашав заборгованість за кредитом та відсотками, останній платіж в сумі 43,28 грн. здійснив 10 вересня 2015 року; - банківська виписка по кредитному рахунку, який було відкрито клієнту [PERSON] Позиція відповідача, [PERSON].: Відповідач про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, без поважних причин в судове засідання не зявився, причини своєї неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не надав. Отже, про можливі заперечення проти позовних вимог відповідач суд не повідомив. Відповідно до вимог частини першої статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи на підставі доказів, які є у справі. Розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши матеріали справи та зміст заяви позивача по суті справи, оцінивши у єдності та в сукупності надані позивачем докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши норми\~права,\~які регулюють\~спірні правовідносини,\~суд дійшов\~висновку,\~що позовні\~вимоги в судовому засіданні доведені належними та допустимими доказами, тому позов належить задовольнити частково з таких підстав. Встановлені судом обставини справи: 1. 09 вересня 2011 року [PERSON] уклав з Банком договір б/н про надання банківських послуг, за умовами якого ПАТ КБ «ПриватБанк» йому надало, а він отримав кредит у розмірі 300 грн. на платіжну картку зі сплатою 30,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На підставі вказаного договору відповідач [PERSON] з листопада 2012 року отримував від Банку кошти в межах кредитного ліміту та погашав кредит і відсотки. Останній платіж щодо повернення боргу відповідач здійснив в сумі 43,28 грн. 10 вересня 2015 року. Після 10\~вересня 2015\~року [PERSON]\~перестав надавати\~своєчасно банку\~грошові кошти\~для погашення\~заборгованості за\~кредитом,\~відсотками,\~відповідно до\~умов договору\~№ б/н\~від 09\~вересня 2011 року, в звязку з чим, станом на 31 травня 2018 року Банком нарахована заборгованість [PERSON] за кредитним договором перед Банком, а саме: заборгованість за кредитом в сумі 2106,15 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом 101 685,03 грн. В звязку з порушенням [PERSON] взятих за кредитним договором зобовязань Банком нараховано відповідачу також: пеня та комісія, заборгованість з яких становить 5313,45 грн., штрафи, відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг в сумі 500 грн. (фіксована частина) та 5455,23 грн. (процентна складова). Встановлені обставини справи вказують на те, що між сторонами договору виник спір щодо виконання зобовязання за договором від 09 вересня 2011 року про надання кредитного ліміту на платіжну картку. 2. Суд звертає увагу на те, що з розрахунку заборгованості за договором №б/н від 09 вересня 2011 року видно, що позивач, ПАТ «Приватбанк» з 01 вересня 2014 року, при наявності з липня 2013 року заборгованості [PERSON] перед банком в розмірі 1582,44 грн. змінив процентну ставку на поточну заборгованість збільшивши її з 30% до 34,80 %. Також, суд звертає увагу на те, що позивач з 01 квітня 2015 року, при наявності з липня 2013 року заборгованості [PERSON] перед банком в розмірі 1582,44 грн., яка не погашалася, змінив процентну ставку на поточну заборгованість збільшивши її з 34,80 % до 43,20 %. 3.\~20 липня 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі позивач) звернулося до суду з позовом в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №б/н від 09 вересня 2011 року в розмірі 115059,86 грн. Відповідач, [PERSON], не надіслав до суду відзиву на позовну заяву, отже, про свої можливі заперечення проти позовних вимог відповідач суду не повідомив, та не мав можливості повідомити. Оцінка суду: 1. Згідно статті 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Відповідно до ст.526, 527 та 530 ЦК України, - зобовязання має виконуватися належним чином та в установлений строку відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, - порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов' язання (неналежне виконання). В силу ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов"язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов"язання. Згідно статті 629 ЦК України договір є обов"язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.2 статті 1050 ЦК України наслідками порушення позичальником чергової частини суми кредиту є право позикодаця достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Висновок суду: 1. 09 вересня 2011 року [PERSON] уклав з Банком договір б/н про надання банківських послуг, за умовами якого отримав від ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 300 грн. на платіжну картку зі сплатою 30,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На підставі вказаного договору відповідач [PERSON] з листопада 2011 року отримував від Банку кошти в межах кредитного ліміту та погашав кредит і відсотки. Останній платіж щодо повернення боргу відповідач здійснив 10 вересня 2015 року в розмірі - 43,28 грн. Після 10 вересня 2015 року [PERSON] перестав надавати своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, відповідно до умов договору № б/н від 09 вересня 2011 року, в звязку з чим, станом на 31 травня 2018 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором перед Банком за кредитом становить в сумі 2106,15 грн. На підставі викладеного позовна вимога АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором б/н від 09 вересня 2011 року, а саме - заборгованості за кредитом в сумі 2106,15 грн., підлягає задоволенню. Оцінка суду: 2. Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача заборгованості процентам за користування кредитом суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Крім цього, за змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Висновок суду: 2. Відповідно до укладеного 09 вересня 2011 року договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. На підставі вказаного договору відповідач [PERSON] з листопада 2012 року отримував від Банку кошти в межах кредитного ліміту та погашав кредит і відсотки за користування кредитом. Останній платіж щодо повернення боргу з кредиту та по відсоткам відповідач здійснив 43,28 грн. 10 вересня 2015 року грн. Згідно розрахунку заборгованості станом на 31 травня 2018 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором перед Банком становить: прострочена заборгованість за кредитом в сумі 2106,15 грн., а також Банком нараховано відповідачу заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 101 685,03 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №б/н від 09 вересня 2011 року, позивач з 01 вересня 2014 року, при наявності з липня 2013 року заборгованості [PERSON] перед банком в розмірі 1582,44 грн. двічі збільшував фіксовану процентну ставку на поточну заборгованість, в односторонньому порядку збільшивши її з 30% до 34,80 %, та до 43,20 %. При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до частини 4 статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно з ч.2 ст.627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів, особливості регулювання яких встановлені законом. Договір є обовязковим для виконання, проте зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. В частинах 3, 4 статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік, яких не є вичерпним. При цьому, п.4 ч.1 ст.21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Як закріплено у рішенні Конституційного Суду України №7-рп/13 від 11 липня 2013 року у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень преамбули Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, Суд виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частини 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредиторам. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи ч.4 статі 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Як зазначив Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому, держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їїх кредитних послуг. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема положеннями частин першої - четвертої статті 1056-1 ЦК України (в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до яких процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Відповідно до п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30 березня 2012, № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року N 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів). При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Суд зазначає, що позивач в порушення вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦК України, не надав до суду належних та допустимих доказів про правомірність одностороннього збільшення фіксованої процентної ставки на поточну заборгованість. Суд визнає, що позивачем з 01 вересня 2014 року, при наявності з липня 2013 року заборгованості [PERSON] перед банком в розмірі 1582,44 грн., безпідставно змінено фіксовану процентну ставку на поточну заборгованість в односторонньому порядку шляхом її збільшення з 30% до 34,80 %. Також, суд визнає, що позивачем з 01 квітня 2015 року, при наявності з липня 2013 року заборгованості [PERSON] перед банком в розмірі 1582,44 грн., яка не погашалася, безпідставно збільшено фіксовану процентну ставку на поточну заборгованість в односторонньому порядку з 34,80 % до 43,20 %. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що оскільки умова кредитного договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку в силу статті 1056-1 ЦК України є нікчемною, отже збільшення відсоткової ставки з 30 % до 43,20 % було проведена банком протиправно, а тому нарахування відповідачеві заборгованості по процентам за користування кредитом має відбуватися виходячи з попередньої відсоткової ставки, яка не має перевищувати розмір визначений на рівні облікової ставки Національного банку України. Суд також враховує, що відповідач не здійснював жодного платежу по кредиту з вересня 2015 року строк повернення якого настав у липні 2013 року. При цьому, Банк не вживав будь-яких заходів, щодо дострокового стягнення з відповідача заборгованості та своєчасного звернення з даним позовом до суду, не використав свого права щодо забезпечення своїх вимог шляхом використання передбаченого Договором способу забезпечення виконання позичальником зобовязання, а звернувся до суду лише наприкінці трьохрічного строку позовної давності. Враховуючи викладене, розмір заборгованості по процентам за користування кредитом, яку належить стягнути з відповідача на користь позивача, не може перевищувати десятикратного розміру заборгованості за кредитом, а тому має становити 21065 грн., оскільки на думку суду, саме такий розмір заборгованості по процентам за користування кредитом є справедливим, розумним та співмірним, виходячи з встановлених фактичних обставин. Оцінка суду: 3. Вирішуючи вимоги про стягнення заборгованості за пенею та комісією, а також штрафів, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пеня за своєю правовою природою є неустойкою. Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання) як зазначено в п. 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Слід зауважити, що умови споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності (Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013). Висновок суду: 3. Встановлено, що внаслідок невиконання відповідачем свого зобов"язання за кредитним договором спричинено позивачу збитки в розмірі сум заборгованості за кредитом та нарахованими процентами, які даним рішенням вирішено стягнути. Враховуючи відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання, суд вважає за необхідне відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України зменшити суму пені та комісії до 1000 грн., оскільки на думку суду, саме такий розмір є справедливим, розумним та співмірним, виходячи з встановлених фактичних обставин. Щодо позовних вимог в частині стягнення штрафів 500 грн. (фіксована частина) та 5455 грн. 23 коп. (процентна складова), то вони не підлягають задоволенню і суд прийшов до такого висновку виходячи з наступного. Так, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до правової позиції висловленої в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15 штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Вказана правова позиція є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що в зв'язку зі стягненням з відповідача заборгованості з пені та комісії, у стягненні штрафів слід відмовити. Судові витрати у справі розподіляються у відповідності з положеннями ст.141 ЦПК України та покладаються на сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial