Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

Позивачка, [PERSON] звернулася в суд із вказаними позовними вимогами. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримала, суду пояснила, що вона проживає за адресою [ADDRESS] у будинковолодінні, що належить їй на праві власності. У вказаному будинковолодінні окрім неї зареєстрований та проживає її чоловік - [PERSON], а також тимчасово були зареєстровані, але фактично не проживають подружжя, відповідачів в справі: [PERSON], [PERSON] та їхня неповнолітня донька [PERSON]. Вона є людиною похилого віку, тому їй досить важко підтримувати будинок у належному стані, поратися по господарству та час від часу змушена користуватись допомогою сторонніх осіб. Для вчинення певних правочинів щодо будинку для забезпечення власних потреб необхідна згода проживаючих в ньому осіб. При чому відповідачі в справі не мають ніякого відношення до належного їй на праві власності будинковолодіння, та більше шести місяців не проживають в даному будинку, а точніше з серпня 2016 року, та не сплачують комунальних платежів. Особистих речей відповідачів в її будинку не мають і, взагалі будинком не цікавляться. В цьому будинку проживає тільки вона із чоловіком. Особливу увагу звертає, що відповідачі ніколи членами її сім"ї не були а тільки тимчасово були зареєстровані до її господарства. Просить позов задоволити. Представник позивачки, [PERSON] доповнив, що за час проживання сім»ї відповідачів в господарстві позивачки в них не склались нормальні відносини. Як сама позивачка так і її чоловік являються особами пенсійного віку, [PERSON] відповідно до наявного в неї посвідчення має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників війни, а її чоловік [PERSON] являється дитиною війни та яким за станом здоров»я потрібна спокійна, здорова обстановка, без додаткових нервових зривів та потрясінь. Позивачка категорично заперечує спільне проживання в одному господарстві із сім»єю відповідачів. Більше того сім»я [PERSON] більше року не проживають в господарстві [PERSON] а їх формальна реєстрація унеможливлює для позивачки розпорядження своїм майном та оформлення права на субсидію для оплати комунальних послуг і платежів. Відповідач [PERSON] вимоги позову заперечив, суду пояснив, що позивачка в справі доводиться родичкою його дружини [PERSON] Оскільки [PERSON] проживає із чоловіком вдвох, дітей не мають, тому і запропонувала його дружині за успадкування житла доглядати їх та проживати разом із ними. Так в 2013 року позивачка склала в користь [PERSON] заповіт, за яким заповіла його дружині належне їй будинковолодіння а в 2014 році їх сім»я була зареєстрована до спірного будинковолодіння та стали там постійно проживати. Вони всі проживали однією сім»єю та спільно вели господарство. Він із дружиною утримували господасртво в належному стані, проводили поточний ремонт перевезли свої меблі, речі вжитку та посуд. Окрім того він провів заміну вікон та переробив криницю, косив траву та сплачував комунальні платежі. В 2016 року позивачка стала вчиняти сварки із ними із різних приводів та врешті вигнала їх із малолітньою дитиною. В них із позивачкою склались складні відносини і він розуміє , що їх спільне проживання є в деякій мірі неможливим. На даний час вони проживають в квартирі брата дружини , однак їм потрібна реєстрація місця проживання а тому просить в позові відмовити. Відповідачка в справі [PERSON] вимоги позову заперечила з аналогічних підстав та доповнила, що саме позивачка в справі запропонувала їй проживати разом однією сім»єю, та склала в її користь заповіт, за яким заповіла їй все належне майно, до якого і входить будинковолодіння, що в [ADDRESS]. В 2014 році вона із своєю сім»єю були зареєстровані до вказаного господарства та стали проживати із позивачкою та її чоловіком однією сім»єю, вони спільно вели господарство та в основному вони із чоловіком утримували в належному стані господарство, за рахунок власних коштів та праці. В 2016 році позивачка та її чоловік стали час від часу влаштовувати сварки із різних приводів та спокукали їх покинути господарство. На даний час вони проживають в квартирі її брата, але їм потрібна реєстрація місця проживання тому просить в позові відмовити. Представник органу опіки та піклування Косівської РДА Книщук Р.М. в судовому засіданні просив при вирішенні справи врахувати інтереси дитини. Суд вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків та вивчивши матеріали справи вважає, що позов підставний і підлягає до часткового задоволення за наступних підстав: Як встановлено в судовому засіданні, 05.06.1997 року внаслідок укладення шлюбу, позивачка змінила дошлюбне прізвище "[PERSON]" на "[PERSON]", що стверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 05.06.1997 року (а.с.6). Згідно копії технічного паспорта на житловий будинок, який знаходиться по [ADDRESS] (а.с.7-9) та копії свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок №1 від 04.01.1994 року (а.с.10), [PERSON] є власником житлового будинку в цілому. Відповідно до актів обстеження матеріально-побутових умов сім'ї виданих Смоднянською сільською радою Косівського району Івано-Франківської області від 12.09.2016 року № 582 (а.с.13) та від 24.01.2017 року № 24 (а.с.14), заявниця з чоловіком зареєстровані та проживають у власному житловому будинку в селі Смодна Косівського району. У 2014 році зареєстрували до свого господарства сім'ю [PERSON], які є їхніми родичами. У 2016 році відповідачі покинули господарство позивачки. Вказаними матеріалами стверджено, що сім"я відповідачів являються родичами позивачці але не відносяться до членів її сім"ї. Також даний факт підтверджується довідками виданими виконкомом Смоднянської сільської ради Косівського району Івано-Франківської області від 12.09.2016 року № 608 (а.с.15) та від 24.01.2017 року № 54 (а.с.16), де вказано, що в господарстві позивачки зареєстровані, але фактично не проживають [PERSON], [PERSON] та їхня неповнолітня донька [PERSON] Позивачкою долучено до матеріалів справи додаткові акти обстеження житлово-побутових умов складені сільським головою Смоднянської сільської ради від 27.05.2017 року, від 29.07.2017 року та від 08.08.2017 року якими стверджено що сім»я відповідачів в справі більше року не проживає в господарстві позивачки. Суд звертає увагу, що відповідно до посвідчення (а.с.17) позивачка в справі [PERSON] має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників війни, а її чоловік [PERSON] являється дитиною війни, про що вказано в актах обстеження. Відповідно до довідки Смоднянської сільської ради (а.с.15) до складу сім"ї позивачки входить її чоловік [PERSON], а сім"я відповідачів зареєстровані до її господасртва, але фактично не проживають. Враховуючи вищенаведене, оскільки відповідачі відсутні без поважних причин понад шість місяців у спірному будинку, то суд вважає, що вони втратили право на користування цим будинком. Як вбачається зі змісту ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В силу вимог ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла членів сім»ї власника жилого приміщення протягом року. Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст.405 ЦК України). За змістом ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім»ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Разом із тим, відповідно до вимог ст. ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яким власник володіє, користується, розпоряджається на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ч. 1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У постанові від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16 Верховним Судом України висловлено правову позицію про те, що згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За таких обставин суд приходить до висновку про застосування до спірних правовідносин положень статей 383, 391 ЦК України. За змістом статей 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна (зобов'язана) довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, саме позивачці на праві приватної власності належить будинковолодіння, що знаходиться по [ADDRESS], у якому зареєстровані відповідачі в справі разом із неповнолітньою донькою. Однак, станом на момент звернення позивачки до суду з даним позовом, відповідачі безперервно, починаючи з серпня 2016 року без поважних причин не проживають (відсутні) у вказаному будинковолодінні. Відповідачі не надали суду доказів поважності їх непроживання в спірному житловому приміщенні та не довели безпідставності заявлених проти них позовних вимог, як і пред"являли позову про їх вселення у вказане будинковолодіння. Відповідачі в ході розгляду справи пояснювали, що в них із позивачкою та її чоловіком склались відносини, при яких практично неможливо спільно проживати. Вони наміру проживати в господарстві позивачки не мають їм потрібна тільки реєстрація місця проживання. На даний час сім"я відповідачів проживає в квартирі рідного брата [PERSON], тобто має місце проживання. Поясненнями свідка [PERSON], який проживає по сусідству, підтверджено той факт, що відповідачі за час проживання в господарстві позивачки допомагали останній, проводили поточні ремонти та виконували ряд інших поточних робіт у дворі. Свідок [PERSON], ствердив, що відповідачі в справі перевезли до господарства [PERSON] свої меблі та особисті речі. За час його перебування в спірному будинковолодінні бачив, що вони всі спільно проводили роботи в дворі та харчувались разом. Свідок [PERSON] підтвердив факт, що він на виконання замовлення відповідача [PERSON] в будинковолодінні [PERSON] в коридорі виконував роботи по встановленню вагонки . За роботу йому оплачував саме [PERSON] Свідки [PERSON] та [PERSON] також підтвердили, що відповідачі в справі за час проживання в господарстві позивачки доглядали за вказаним будинковолодінням та проводили там ряд робіт. Разом із тим пояснення всіх вказаних свідків не спростовує факту непроживання сім»ї відповідачів в належному на праві власності позивачці будинковолодінні з серпня 2016 року, чого останні і самі не заперечують. Той факт, що відповідачі за час проживання виконували поточні роботи в дворі та будинковолодінні не свідчить про проживання сторін однією сім"єю а такі роботи останні виконували тільки із дозволу та згоди власника [PERSON] Долучені до матеріалів справи відповідачами копії заяви [PERSON] від 28.10.216 року та висновок інспектора Косівського ВП ГУ НП в Івано-Франківській області від 07.112016 року свідчать про те що між сторонами в справі склались відносини, при яких саме їх спільне проживання в одному господарстві на даний час не можливе, позивачка категорично заперечує щодо проживання в одному дворі, при чому стверджує, що як вона так і її чоловік являються пенсійного, похилого віку яким потрібен спокій та нормальна здорова обстановка. Щодо визнання неповнолітньої [PERSON] [INFO], такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням слід зазначити, що відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, встановлено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. За таких обставин, коли доказів щодо поважності причин непроживання відповідачів у спірному житловому приміщенні суду не представлено, а їх реєстрація за вказаною адресою порушує права позивачки вільно користуватись та розпоряджатись належним їй майном, позов підлягає задоволенню. Відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст.3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Що стосується вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Порядок реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації громадян, які на законних підставах, перебувають в України визначено Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11 грудня 2003року ( далі- Закон) . Відповідно до ст. 3 Закону реєстрацією є внесення відомостей до паспортного документу про місце проживання або місця перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Відповідно до ст. 7 Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням є самостійною підставою для зняття такої особи з реєстрації місця проживання відповідним органом виконавчої влади з питань реєстрації, а тому в даному випадку вирішення цього питання взагалі не потребує судового втручання. З огляду на вищезазначене, вимоги позивачки про зняття з реєстрації відповідачів не підлягають задоволенню. На підставі ст. ст. 72, 163 ЖК України, ст.ст. 383, 391,ч.2 ст.405, ч.4 ст.29 ЦК України, ст.ст. 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed