Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

позивач [PERSON] 20 квітня 2016 р. звернулась до Дружківського міського суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона знаходится у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 19 лютого 1999 року. Під час даного шлюбу у них народилась дитина син [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини між нею та Відповідачем припинені, вони не ведуть спільного господарства, мають окремий бюджет,сім'я фактично розпалась. Відповідач виїхав з країни, що позбавляє її можливості отримати дозвіл на виїзд дитини з країни. Дитина потребує оздоровлення або навчання в Росії. Позивач просить надати дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO] без згоди батька \~ Позивач \~ [PERSON] у судове засідання з'явилася, позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просить надати дозвіл на виїзд [PERSON] до Росії з липня по вересень 2016 року з метою оздоровлення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, його було повідомлено про час та місце розгляду справи судовими повістками за місцем реєстрації. Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150, ч. 1 ст. 155 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Судом встановлено, що 19 лютого 1999 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб, про що зроблено актовий запис № 35 Як вбачається з актового запису №250 від 30 червня 1999 року про народження дитини [PERSON], [INFO],її батьком є відповідач, а позивачка - матір'ю (а.с. 9 ). Шлюб між сторонами розірвано, дитина проживає з матір"ю, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 20 лютого 2008 року (а.с.11) Згідно з Конвенцією про права дітей від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Верховною Радою України за № 789 від 27 лютого 1991 року, в усіх діях, щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Держави - учасниці зобов'язуються поважати права дитини на сімейні зв'язки, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню. Частинами 2, 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі й рішення суду. Пунктами 2, 4, 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231, передбачено оформлення проїзного документа дитини на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Закон передбачає надання дозволу на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто тягар доказування полягає на сторони. Проте обґрунтовуючи свої вимоги, позивач не надала суду ніяких доказів на підтвердження того, що відповідач відмовляє їй у надані нотаріально посвідченої згоди. Крім того, позивач не зазначила строку виїзду дитини, країну відпочинку, підстави виїзду, не надала доказів відносно надання запрошення родичів та друзів погостювати їй разом з дитиною за межами України, як і умов перебування дитини за кордоном. По-друге, відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено , що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди;) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За таких обставин суд, вважає що позовні вимоги про надання дозволу на виїзд дитини за кордон та зобов"язанні вчинити певні дії не може бути задоволено.

Outcome: dismissed