Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

27.11.2017 року позивач звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], за останні три роки в розмірі 3 000 грн на місяць до досягнення дитиною повноліття. 13.03.2018 року позивач подала уточнення до позовної заяви та просила суд позбавити відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої дочки та стягнути на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки в твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 грн на місяць, починаючи з 27.11.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування поданого позову позивач зазначає, що сторони з 11 місяця 2006 року перебували в фактичних шлюбних відносинах. Шлюб офіційно не був зареєстрований. В цих відносинах [INFO] року народилась дочка- [PERSON]. Батьком дитини в свідоцтві про народження записаний відповідач по справі, який визнає, що є рідн6им батьком дитини. З 2008 року стосунки з відповідачем припинено, з цього часу дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Дочка являється інвалідом та потребує додаткового матеріального утримання через стан здоров"я. Відповідач участі в утриманні та вихованні дитини не приймає , на її регулярні звернення до нього щодо надання утримання дитині та прийняття участі в її вихованні не реагує належним чином. Більше трьох років відповідач взагалі не турбується про дитину, не цікавиться її розвитком. Таким чином, відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов"язків, у зв'язку з чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд задовольнити позов на тих підставах, що в ньому викладені. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги в частині стягнення аліментів за минулий час не визнав, в цій частині просив суд відмовити в задоволенні позову, він зазначив, що постійно добровільно надавав матеріальну допомогу на утримання їхньої доньки в розмірі від 600 до 1 500 грн на місяць, в залежності від отриманого доходу . Гроші він передавав особито позивачці або перераховував за її проханням на її картковий рахунок в банку. На дійсний час готовий надавити матеріальне утримання дитини в сумі 750 грн на місяць , але в разі виникнення потреби в більшій сумі, готовий надавати суму більше. Вважає, що сума 3000 грн позивачем буде використовуватися не за цільовим призначенням. Щодо вимог в частині позбавлення його батьківських прав відносно доньки , пояснив, що не заперечує проти задоволення цих вимог, тому що дійсно, фактично участі в вихованні дитини він не приймає тривалий час по причині того, що позивач протягом всього часу окремого проживання намагалась влаштувати своє особисте життя та створити нову сім"ю з новим чоловіком, через що він був позбавлений можливості приймати Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази, надані сторонами в обґрунтування свої вимог та заперечень, вивчивши матеріали справи у сукупності, доходить висновку, що позовні вимоги частково обґрунтовані, підтверджені належними доказами, а тому підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] народилась [INFO] року, про що в Книзі реєстрації народжень 30.10.2007 року зроблено відповідний актовий запис за № 4633. Її батьками записані: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Місце реєстрації - відділ реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 3 Харківського міського управління юстиції, що підтверджується даними свідоцтва про народження від 30.10.2007 року, серія [NUMBER]. В довідці ОСББ "Молодіжне містечко" від 27.11.2017 року зазначається, що [PERSON] дійсно зареєстрована та мешкає за однією адресою з дочкою- [PERSON]., [INFO]. З даних медичного висновку № 4 від 16.01.2015 року, виданого міською дитячою полі клікою № 14 , вбачається, що [PERSON] являється дитиною -інвалідом віком до 18 років. Також даний факт підтверджено даними посвідчення серія [NUMBER] , виданого УПСЗН Богодухіввської РДА 27.04.2010 року. Дитина отримує державну допомогу у законодавчо визначеному розмірі. Інших медичних документів стосовно стану здоров"я дитини та її лікування позивачем до матеріалів справи представлено не було. Позивач в своєму позові просить стягнути з відповідача аліменти за минулий час на утримання їхньої дитини за три роки, до дати пред'явлення позову. За змістом ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Тобто аліменти за минулий час можуть бути присуджені, за наявності надання саме позивачем доказів які б свідчили, що вона вживала заходів щодо їх одержання з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Позивач в порушення вимог ст. 76 ЦПК України не надала суду доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів від відповідача, але не могла їх одержати внаслідок ухилення відповідача від їх сплати. При цьому слід зазначити, що відповідач повідомив суду про надання фактичної матеріальної допомоги позивачці щодо утримання дочки в період часу після 2009 року по дійсний час , позивачем такі факти не було спростовано в судовому засіданні у належний спосіб. Відтак, вимоги позивача в частині стягнення аліментів за минулий час не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, не обґрунтовані та не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За ч. 1 ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. За ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. п. 15, 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Позивач в своєму позові просить стягнути аліменти з відповідача в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Підставою для такого розміру аліментів позивач вказує на те, що її витрати на дитину складають приблизно 6 000 грн на місяць, батько повинен в рівній мірі нести такі витрати разом з матерю. Відповідач в свою чергу визнає суму аліментів в розмірі 750 грн на місяць, при цьому зазначив суду, що у разі підтвердження витрат на дитину у більшому розмірі, готовий енадавити матеріальне утримання для дитини в більшому розмірі. Визначаючи розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 1 ст. 2 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789 - ХІІ від 27.02.1991 року, держава повинна поважати і забезпечувати усі права дитини без якої - небудь дискримінації. Статтею 27 Конвенції передбачено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ст. 81 СК України, перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджується Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» , установлено у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць дітей віком від 6 років до 18 років з 1 грудня - 1944 грн . Відповідач вважав достатньою сумою на утримання своєї дочки - в розмірі ј частки від усіх видів його доходів, але не менш 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З його міркувань такак сума становить приблизно 750 грн. Позивач вважала достатньою сумою аліментів 3 000 грн на місяць. Позивач не надала суду доказів того, скільки коштів вона витрачає на утримання дитини . Враховуючи норму ст. 180 СК України, відповідно до якої батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто дана норма передбачає обов'язок утримувати дитину, як батьком, так і матір'ю, причому, такий обов'язок є особистим, індивідуальним, а не солідарним. Позивач є особою працездатного віку, немає ніяких протипоказань до праці, тому вона також повинна приймати участь в утриманні дитини на рівні з батьком дитини. Враховуючи, що відповідач добровільно сплачував кошти на утримання своєї малолітньої дитини , а також той факт, що дитина має захворювання через яке являється інвалідом , позивач отримує державну соціальну допомого малозабезпеченим сім"ям та соціальну допомогу дітям-інвалідам , враховуючи, що прожитковим мінімум на дитину від 6 до 18 років складає на час ухвалення судового рішення суму 1944 ,00 грн., батьки зобов'язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття, суд вважає справедливою суму аліментів, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 1 300 грн , що буде достатнім для забезпечення матеріальних потреб дитини. Позивач в свою чергу не надала суду доказів того, скільки вона витрачає на дитину в місяць коштів. За ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Також суд роз'яснює, що позивач не позбавлена права звернутися до суду з позовною заявою про стягнення додаткових витрат на дитини стосовно витрат на лікування в порядку ст. 185 СК України, якщо нею будуть понесені такі витрати. Відповідно до ч. 1ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Згідно з п. 1 ч. 1ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Суд роз"яснює сторонам, що відповідно до ст. 80 та ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Щодо позовних вимог позивача про позбавлення відповідача батьківських прав відносно дочки , судом встановлено наступне. Відповідач не заперечував, що дійсно самоусунувся від виховання дочки , тривалий час її не бачив. В своєму висновку департамент служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 29.05.2018 року № 352 вважає, що в інтересах дитини доцільно позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки- [PERSON]., [INFO]. В обґрунтування прийнятого висновку зазначено, що батько тривалий час з дочкою не спілкується, не підтримує з нею контакту, не цікавиться її розвитком, дитина його майже не пом"ятає. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Частиною 1 ст. 2 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року передбачено, що держави - учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь - якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров'я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких - небудь інших обставин. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачами заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про їх інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь - яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей). В ході розгляду справи судом було запропоновано батьку дитини змінити своє відношення до виконання своїх батьківських обов"язків, однак такі спроби суду залишились поза увагою сторони відповідача. За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що вимоги в цій частині законні , обґрунтовані та підлягають задоволенню. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач звільнена від сплати судового збору, тому в порядку ст.141 ЦПК України суму судового збору необхідно стягнути із відповідача в дохід держави в розмірі 704,80х 2 = 1490,60 грн. На підставі викладеного, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402 - III, постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»,

Outcome: partial