Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом в якому просить визнати [PERSON], 1947 року народження батьком її доньки [PERSON], [INFO], стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] у розмірі одного прожиткового мінімуму за кожен минулий місяць протягом останніх трьох років до дня подачі позовної заяви, а також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше розміру одного прожиткового мінімуму, починаючи з дня подачі позовної заяви до досягнення донькою 23-х років за умови її навчання після досягнення нею повноліття. В обгрунтування своїх позовних вимог [PERSON] у позовній заяві зазначила та в судовому засіданні підтвердила, що познайомившись з відповідачем у 1989 році вони стали зустрічатися, а згодом спільно проживати однією сім"єю без реєстрації шлюбу, внаслідок чого у них [INFO] року народилася донька [PERSON], народження якої відповідач без її згоди зареєстрував в м.Києві, коли та народилася в м. Миронівка, про що свідчить відповідна довідка із Миронівської районної лікарні, та в книзі записів актів громадського стану про народження дитини, за його діями, було записано батьком неіснуюча людина, а саме за її прізвищем [PERSON], за дійсним іменем батька [PERSON], та недійсним по батькові [PERSON], коли відповідач по батькові [PERSON]. Після народження доньки, з 1998 року по 2000 рік вона проживала у своїх батьків у м.Миронівка, куди постійно приїздив відповідач, відвідувати доньку та надавати матеріальну допомогу, у зв"язку з чим вона не надавала великого значення здійсненній відповідачем неправомірній реєстрації дитини за неправдивою інформацією щодо батька їх дитини. В подальшому у 2000 році [PERSON] забрав її разом із дитиною до м. Києва, де вони разом продовжували жити однією сім'єю в його квартирі за адресою: [ADDRESS] та вести спільне домашнє господарство, зокрема разом жили, мали спільний бюджет, доходи та витрати, разом купували та використовували речі, майно, піклувалися один про одного, разом готували, їли, прибирали, тощо, разом займалися вихованням та матеріальним забезпеченням дитини, водили її до дитячого садочку, пізніше супроводжували до школи, на вихідних проводили сімейно відпочинок в с. Данилівка Васильківського району, де відповідач має земельну ділянку та будинок в якому вона також підтримувала порядок, разом його облаштовували. Також на вихідних часто відвідували її батьків та родичів в м.Миронівка, які знали і завжди вважали їх сім"єю. Проте, з 2007 року їх відносини з відповідачем погіршилися, у зв"язку з чим вона та їх донька виїхали з квартири відповідача, після чого той перестав надавати матеріальну допомогу на утримання доньки, привівши в зазначену квартиру іншу жінку з якою також став разом жити. В судовому засіданні позивач пояснила і те, що їх з відповідачем доньці вже повних шістнадцять років і має інвалідність, вона завжди називала та називає його батьком, як і він її донькою, раніше, коли вони всі разом жили, питання батьківства не виникало, оскільки для них це неоспорюваний факт, лише після того, як вони розійшлися з відповідачем та коли перед донькою постало питання оформлення паспорту та відповідно зазначення у ньому її прізвища, таке питання батьківства виникло, як і питання аліментів на її утримання, оскільки відповідач перестав його їй надавати добровільно. Так, протягом 2007-2011 років зі сторони відповідача не було надано жодної матеріальної допомоги на утримання їх дитини. Таку допомогу він почав надавати у розмірі 100-200 грн. на місяць, але не регулярно і лише останні три роки, з огляду на, що вважає, що аліменти слід стягнути з відповідача і за минулий час. В підтвердження своїх доводів, позивачка, окрім наданих суду письмових доказів, заявляла про допит свідків та призначення судової генетичної експертизи, яка була призначена згідно відповідної ухвали суду від 20.11.2014 року. До проведення такої експертизи в судове засідання з"являвся представник відповідача, який повністю заперечив проти позову і зазначав, що відповідач не є біологічним батьком дитини позивача. Пояснював і те, що його довіритель у 1990 році одружився із своєю дружиною [PERSON], яка в цьому шлюбі народила йому двох дітей. Пояснив і те, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] [PERSON] проживав разом з його законною дружиною та їх дітьми, а не зі [PERSON] Із [PERSON] мав дружні стосунки, інколи допомагав їй матеріально, тощо, а тому від кого вона могла нарожити дитину йому невідомо. Вказав представник і на те, що ніякого спільного відпочинку у його довірителя з позивачкою не було, спільного бюджету також, разом ніколи не проживали. В підтвердження таких заперечень, представником також були надані письмові докази, зокрема копія паспорту позивача, свідоцтво про укладення шлюбу з [PERSON], свідоцтва про народження дітей [PERSON] та [PERSON] та заявлені свідки, проти призначення генетичної експертизи заперечував, після проведення та ознайомлення з висновком якої, до суду більше не з"явлався, надавши суду письмову заяву про розгляд такої без його участі. Отже, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши докази та матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року N 3 передбачено, що спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім'я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено) (п. 9 постанови Пленуму). Під час вирішення вказаної справи суд бере до уваги правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 25 лютого 2015 року у справі № 6-20цс15. Так, згідно зазначеної правової позиції за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини. При розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Таким чином, у даному конкретному випадку суд має керуватись положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю України, зокрема ст. 35, оскільки вирішується питання встановлення батьківства відносно [PERSON], яка народилася [INFO]. Таким чином, ст. 35 КпШС України вказує, що походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір'ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Судом встановлено, що донька позивачки [PERSON] - [PERSON] народилася [INFO], про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Московського району було зроблено актовий запис № 782, у свідоцтві про народження якої [NUMBER], у графі «Батько» зазначено «[PERSON]». Згідно довідки від 22.11.2008 року за № 02.62/584, виданої Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіїського районного управління юстиції в м. Києві, в книзі реєстрації актів про народження в ВРАЦС Голосіївського РУЮ в м. Києві, 21.07.1998 року було проведено запис № 782 про народження [PERSON], [INFO], у графі батько зазначено «[PERSON], у графі «Мати» - [PERSON], відпомості про батька записані за вказівкою матері, відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, коли станом на 1998 рік діяв КпШС України, а не СК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року. Крім того, у свідоцтві про народження [PERSON], місцем народження зазначено м. Київ, тоді як із дублікату Довідки про народження вбачається, що [PERSON] [INFO] народила дівчинку в Миронівському пологовому будинку Миронівської лікарні поліклінічного відділення м. Миронівка Київської області, що також оцінюється судом відповідним чином. Представник відповідача будучи присутнім у судовому засіданні, вказував на те, що позивачка з дитиною ніколи взагалі проживали в квартирі відповідача за адресою: [ADDRESS], оскільки [PERSON] проживав у ній разом із своєю дружиною та їх дітьми, тоді як, згідно медичної документації, наданої позивачем вбачається, що таке медичне обслуговування надавалося дитині [PERSON] саме за вказаною адресою, чого не міг пояснити вказаний представник. Крім того, згідно довідки від 07.02.2013 року [PERSON] [INFO] з 01.09.2002 року по 31.05.2004 року відвідувала дошкільний заклад № 253, який розташований за адресою м. Київ, вул. Горького, буд. 108. Також із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] з 01.09.2004 року по 01.03.2010 року навчалась в гімназії № 56 Печерського району м. Києва, який знаходиться в м. Києві по вул. Предславинська, 30-а, про що свідчить довідка № 37 від 07.02.2013 року (а.с. 7), тобто поблизу будинку [ADDRESS]. Заперечення сторони відповідача проти батьківства [PERSON] також не узгоджуються із показами наступних свідків. Так, допитаний у якості свідка [PERSON], повідомив суд, що він являється рідним братом позивачки, яка познайомила його з відповідачем в середині 1990 років, в кінці 1997 року вона завагітніла, після чого переїхала до батьків у с. Миронівку, щоб там народжувати, сам відповідач казав йому та їх з позивачкою батькам, що привіз [PERSON], що б та народжувала його дитину. Після народження дитини до 2000 року [PERSON] продовжувала там проживати разом з дочкою, а відповідач кожні вихідні приїздив туди навідати їх, привозячи все їм необхідне, включаючи їжу, речі, гроші. Після 2000-2001 року, сестра разом з дочкою переїхали до [PERSON] в його квартиру за адресою: [ADDRESS]. Вони там проживали як сім'я, вели спільне господарство, все купували разом, готували, святкували свята, виховували дитину, займалися її утриманням, розвитком, тощо. З серпня по грудень у 2002-2006 роках, він особисто проживав разом з ними у зв'язку із навчанням, і все це бачив на власні очі. Свідок повідомив про цю квартиру в подробицях, зазначив кількість кімнат, їх коротку характеристику, повідомив, що він проживав у найменшій кімнаті, в якій знаходились його особисті речі. Дитина завжди називала відповідача батьком, а він її дочкою. Було зрозуміло, що він сприймає її як свою дитину, займався з нею, влаштував в садочок, а потім у школу, купував одяг та все необхідне, виховував, забезпечував її всим необхідним. Вони разом відпочивали, їздили на дачу. З приводу того, що у відповідача є інша сім'я, то це нікому відомо не було, знали тільки про його дітей від попереднього шлюбу. Свідок повідомив, що з іншою жінкою відповідача він незнайомий, йому відомо лише те, що пізніше відповідач вигнав [PERSON] разом із дочкою, після чого проживав у вищезазначеній квартирі з іншою жінкою, якою, йому не відомо. Зазначив і те, що в середині 90-х років, тобто до народження дитини, сторони проживали також разом в м. Києві по вул. Кадетський Гай, свідок там бував по вихідних, і нікого крім позивача та відповідача там не бачив. Допитана у якості свідка [PERSON], повідомила, що проживає в [ADDRESS], тобто є сусідкою відповідача. Під присягою в суді засвідчила, що позивачка та її дочка [PERSON] проживали в будинку [ADDRESS] разом із відповідачем [PERSON] Іх дочка [PERSON] ходила в один садочок з її дочкою, а тому добре знає та неодноразово бачила, як [PERSON] забирав її звідти, гуляв з нею на подвір"ї. Зазначила і те, що [PERSON] дуже схожа на сого батька [PERSON], завжди його саме так і називала, як і він її дочкою, тому всі мешканці їх будинку сприймали їх як сім"ю, які перебувають в законному шлюбі. Свідок пояснила і те, що їй було відомо, що у відповідача була дружина та двоє дітей, але з тих пір коли у квартирі відповідача почали проживати позивачка з дитиною, колишню, тобто попередню його дружину відповідача [PERSON] вона там більше не бачила. Повідомила суду і те, що якось приблизно 1998-1999 року вона зустріла дружину відповідача [PERSON] в районі Турецького городку, що в м.Києві і та сама їй сказала, що вони з [PERSON] не разом, і що вона тепер живе в цьому районі з дітьми. Свідок [PERSON] повідомила суду, що протягом 2002-2003 років вони разом із позивакою працювали, і те, що у 2006 році позивачка приходила на роботу разом з чоловіком -відповідачем і дитиною, а саме відповідач прийшов на роботу з дитиною забрати [PERSON], це було на вул. Горького, позивачка в свою чергу представила [PERSON] як чоловіка, при їх спільному спалкуванні дитина називала його батьком, позивачку матір"ю. Відносини між ними були сімейні, вони ставилися один до одного як до подружжя, турботливо та з любов'ю. Пізніше їй стало відомо, що відповідач виселив [PERSON] з дочкою із квартири, через що вона переїхала до іншої квартири в іншому районі. Знає, що потім відповідач, розшукавши позивачку, вимагав зустрічі з його дочкою [PERSON], яку завжди називав своєю дочкою. Знає, що відповідач завжди підтримував спілкування з дитиною і ніколи не заперечував, що вона його дочка. Для доведення того, що відповідач [PERSON] є батьком доньки позивача, остання заявляла клопотання про призначення по справі судово-генетичної експертизи, яке згідно ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 20.11.2014 року було задоволено. Так, згідно висковоку експерта за № 477 Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, вірогідність підтвердження біологічного батьківства [PERSON] відносно [PERSON] складає величини не менш ніж 99,99 %, що в свою чергу практично доводить біологічне батьківство [PERSON] відносно [PERSON]. Свідки, які були заявлені для допиту стороною відповідача також були допитані ще до проведення генетичної експертизи та повідомили наступне. [PERSON] під час допиту у якості свідка, повідомив, що відповідач є його близьким товаришем, з яким він спілкується з 1990 року і дотепер як з другом. Свідок повідомив, що в період 1990 - 2000 років відповідач переїхав до квартири, яка знаходиться по вул. Кадетський Гай разом зі своєю родиною, дружиною [PERSON] та їх двома дітьми, де завжди з нею проживав. Свідок періодично приїжджав до цієї квартири, це відбувалось приблизно 1 раз на місяць, 2 рази на тиждень. Після 2000 року відповідач жив у квартири по вул. Горького, але свідок особисто там жодного разу не був, [PERSON] йому ніколи не розповідав, що у нього є інша жінка та дитина. Дочка відповідача також, надавала покази суду як свідок. Так, [PERSON] пояснила, що знає позивачку, як викладача англійської мови її брата, це відбувалось в той період, коли їй самій було приблизно від 3 до 5 років. У 2000 році вони своєю сім"єю разом з батьком [PERSON] переїхали до іншої квартири, яка знаходилась в м. Києві по вул. Кадетський Гай, а приблизно у 2010 році вона переїхала до квартири батька, яка знаходиться по вул. Горького. [PERSON] повідомила, що вона не знайома зі свідком [PERSON], їй також не зрозуміло, чому остання засвідчила, що її батько жив з позивачкою та дитиною в їх квартирі по вул. Горького. Їй особисто батько ніколи не казав, що має іншу жінку та дитину. З приводу наявних в матеріалах справи фотокарток, на яких вона впізнала свого батька з позивачкою чи-то з якоюсь невідомою їй дитиною, зазначила, що їй нічого сказати. Проте, суд критично оцінює покази останніх двох свідків, оскільки надані ними свідчення були не зовсім конкретними, здебільшого зі слів самого відповідача та неузгоджуються з іншими доказами у справі, які вказують на зворотнє. Не можуть не викликати сумніви покази свідка [PERSON], яка свідчила про те, що знає та пам"ятає позивачку як викладача англійської мови її брата з урахуванням її віку в той час, а саме як сама заначила свідок, тоді їй було від 3 до 5 років. Крім того, викликають сумніви її покази стосовно проживання [PERSON] виключно разом з її матір"ю та нею, а не також із позивачкою по вул. Горького, оскільки такі неузгоджуються із показами свідка, яка є сусідкою по вказаній адресі [PERSON] та яка вказувала, що саме з позивачкою за названою адресою жив відповідач разом з дитиною, яку забирав також із садочка та грався на вулиці. Викликають такі свідчення сумніви і тому, що вказаний свідок так і не змогла пояснити чому на пред"явлених фотографіях її батько зображений з іншою жінкою та дитиною, що може слугувати думці про необізнаність останньої в повній мірі про особисте життя її батька та його відносин з іншою жінкою та навність інших дітей. Враховується судом і те, що свідчення свідка [PERSON] в частині періоду їх проживання за адресою по [ADDRESS] до 2000 року та після 2010 року відповідають періоду зазначеного позивачкою, як проживання в ній її разом з дитиною та відповідачем, зокрема в період з 2000 року по 2007 рік. Враховується судом, як доказ, надані фотографії, на яких зображені позивачка з відповідачем, відповідач з дитиною [PERSON] в різний період часу та в різних місцях, які вказують на тривалий та безперевний зв"язок між сторонами, який в сукупності з іншими належними доказами, зокрема показами свідків, висновку експерта, медичної документації та довідок з місця навчання дитини у визначений вище судом період, свідчать про батьківство [PERSON] стосовно дитини [PERSON], [INFO]. З огляду на, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача аліментів необхідно зазначити наступне. Встановлено, що наразі позивач разом з дочкою проживають і зареєстровані за адресою: [ADDRESS] з 03.07.2007 року про що свідчить Довідка форми № 3 видана КП «ДУОЖФ Святошинського району м. Києва» від 08.07.2014 року № 251 (а.с. 13). [PERSON], [INFO] є інвалідом, що підтверджується посвідченням [NUMBER] (а.с. 12). Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 183 Сімейного Кодексу України частка заробітку, доходу, матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи обставини, зазначені у ст. 182 Сімейного Кодексу та встановлені судом, суд вважає необхідним стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO] у розмірі ? частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого законом для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Таким чином, суд вважає за необхідне, стягнення аліментів проводити з 10.07.2014 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Позивачка також просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання доньки до досягнення нею 23-х років за умови її навчання. Так, частина перша ст. 199 СК України передбачає якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Тобто, аналізуючи вказану норму обов'язковою умовою для стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання є факт навчання повнолітньої дитини, що підтверджується відповідними доказами, тоді як в даному випадку дитина [PERSON] не є повнолітньою та відповідно не продовжує навчання, з огляду на, що вказана вимога є передчасною, такою, що не грунтується на відповідному законі, який регулює вказані правовідносини, а тому задоволенню не підлягає. Крім того, позивачка просить стягнути аліменти на утримання її дочки з відповідача протягом останніх трьох років до дня подачі цього позову. В цій частині, суд також відмовляє, оскільки нормами чинного законодавства, зокрема ч. 2 ст. 191 СК України, передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Проте, сама позивачка в судовому засіданні зазначала, що раніше не зверталась до відповідача з приводу одержання від нього аліментів на утримання їх доньки, тобто ухилення по сплаті таких зі сторони [PERSON] відсутнє, зокрема в матеріалах справи відсутній будь-який доказ щодо намагань зі сторони [PERSON] на одержання аліментів від відповідача, а ні тих, які б свідчили про ухилення останнього від сплати аліментів, з огляду на що вказаний позов підлягає частковому задоволенню в зазначеному вище обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки судові витрати у розмірі 3 158,40,70грн., які були сплачені позивачем за проведення судово-генетичної експертизи та судовий збір на користь держави - в розмірі 487,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial