Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

Позивач в листопаді 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири від 13.10.2015 року, мотивуючи свої вимоги тим, що в 2013 році з метою покращення житлових умов своєї сім»ї він вирішив придбати квартиру в новобудові по [ADDRESS]. Компанією-забудовником даної новобудови стало ТОВ «ДБК-Інвест». 14.11.2013 року між ним та вказаним товариством було укладено попередній договір, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденко В.О. Предметом даного договору купівлі-продажу було визначено трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Оскільки йому не була відома наперед дата укладання основного договору купівлі-продажу та він не знав чи буде він знаходитися на той момент в Україні, він вирішив надати своїм родичам [PERSON] та його сину [PERSON] - відповідачу по справі доручення на право підписання з ТОВ «ДБК-Інвест» Оновного договору. Вказане доручення 15.11.2013 року було ним видано та посвідчено тим же приватним нотаріусом. Наприкінці березня 2014 року ТОВ «ДБК-Інвест» повідомило його про готовність всіх документів і необхідність з»явитися для підписання Основного договору купівлі-продажу. Оскільки він був зайнятий вирішенням низки питань, щодо своєї господарської діяльності, він попросив свого дядька [PERSON] зробити це від його імені. За таких обставин 24.03.2014 року між ним, в особі представника [PERSON] та ТОВ «ДБК-Інвест» було укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири. Він поселився в цю квартиру та почав там проживати разом з своєю сім»єю. Проте, нещодавно він дізнався про те, що вказана квартира була продана без його участі, без його відома якійсь третій особі. Як стало відомо йому пізніше, його племінник - відповідач по справі [PERSON], з метою інвестування власного бізнесу вступив в перемовини з незнайомими йому особами щодо отримання необхідної йому позики, під заставу цієї квартири. Так 13.10.2015 року його племінник перебуваючи в офісі приватного нотаріуса Камінської В.П. будучи юридично необізнаною особою, замість оформлення договору щодо передачі квартири в заставу, помилково уклав договір купівлі-продажу квартири на користь відповідача [PERSON] Крім того, в цей же день тим же нотаріусом було посвідчено інший правочин, укладений між відповідачами, а саме попередній договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого [PERSON] зобов»язався в строк 6 місяців продати [PERSON] вказану квартиру за умови повної та своєчасної оплати останнім гарантованих авансових платежів. Зазначений продаж квартири відбувся на підставі довіреності від 15.11.2013 року. Таким чином, вважає, що квартира була відчужена незаконно, договір купівлі-продажу від 13.10.2015 року не відповідає дійсним намірам сторін, а тому вважає, що він є недійсним. Відповідно до довіреності, повноваження діяти від його імені поширюються виключно на укладення договору купівлі-продажу та оформлення на його ім»я права власності на квартиру [ADDRESS] для чого цією довіреністю представникам було надано права, необхідні для реалізації вказаної мети. Просив суд про визнання недійсними укладених між відповідачами договору купівлі-продажу від 13.10.2015 року та попереднього договору від 13.10.2015 року, що посвідчені приватним нотаріусом КМНО Камінською В.П. Відповідач [PERSON] в свою чергу звернувся до суду з зустрічними позовними вимогами до [PERSON] про розірвання договору. Мотивував вимоги позову тим, що між ним та відповідачем 13.10.2015 року був укладений нотаріально посвідчений попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Умовами договору було встановлено ціну продажу квартири у сумі 800 000 грн. з урахуванням суми забезпечення виконання зобов»язання, переданої за цим договором. Крім цього умовами договору було погоджено графік отримання авансових платежів від покупця в рахунках належних за основним договором платежів з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу квартири та своєї платоспроможності. Оскільки відповідачем не виконуються умови договору, грошові кошти, визначені умовами цього договору йому відповідачем не передано, вимушений був звернутися до суду з позовом про розірвання договору. В судовому засіданні позивач за первісним позовом підтримав вимоги свого позову в повному обсязі та просив суд про його задоволення. Представник позивача в судовому засіданні в повному обсязі підтримав викладене в позовній заяві, просив суд про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнав вимоги первісного позову не заперечував проти їх задоволення. Вимоги зустрічного позову не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Пояснив, що з відповідачем [PERSON] він був раніше знайомий, оскільки вони мали один бізнес. З метою інвестування власного бізнесу він вступив в перемовини з ним та своїм другом [PERSON], який був також його партнером по бізнесу щодо отримання необхідної йому позики, під заставу спірної квартири. Оскільки він довіряв [PERSON], то повністю йому довірився при підписанні договорів, їх зміст він не читав, кошти від [PERSON] він також не отримував. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтримав вимоги свого зустрічного позову, позовні вимоги первісного позову не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Пояснив, що [PERSON] запросив його до себе в гості, як представник [PERSON] і вони домовилися про продаж спірної квартири. На даний час [PERSON] не виконує умови попереднього договору від 13.10.2015 року, який був укладений між ними, не сплачує коштів по визначеному між ними графіку погашення платежів, тому просить суд про розірвання вказаного договору. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримав вимоги зустрічного позову та просив суд про їх задоволення. Щодо вимог первісного позову то просив суд відмовити в їх задоволенні. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Камінська В.П. в судове засідання не з»явилася, надіславши свої письмові пояснення по справі, вказавши, що під час посвідчення оскаржуваних правочинів відповідач [PERSON] діяв в межах наданих йому повноважень, які були передбачені довіреністю від 15.11.2013 року. Під час оформлення оспорюваних правочинів нею було роз»яснено права сторонам, та наслідки укладення цих правочинів. Після оформлення всіх документів вона посвідчила оспорювані договори, оскільки у неї не виникло сумнівів щодо дійсних намірів сторін. Вважає, що жодних порушень з її боку допущено не було, а тому вважає позовні вимоги первісного позову безпідставними. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що позивач за первісним позовом його племінник, яким було видано довіреність на ім.»я його та його сина [PERSON], проте вказана довіреність була видана на виконання конкретного доручення, яке в подальшому виконано шляхом оформлення на [PERSON] о. 24.03.2014 року права власності на квартиру [ADDRESS]. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідка, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] о. повинно бути відмовлено, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS], яка належала на праві власності позивачу [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 24.03.2014 року. До цього, 14.11.2013 року між позивачем та ТОВ «ДБК-Інвест» було укладено попередній договір купівлі-продажу вказаної квартири, а 15.11.2013 року позивач видав довіреність на ім"я своїх родичів [PERSON] та його сина [PERSON] - відповідача по справі на право підписання з ТОВ «ДБК-Інвест» Оновного договору купівлі-продажу від його імені, який і був укладений 24.03.2014 року. 13.10.2015 року між відповідачем [PERSON], який діяв від імені позивача [PERSON] на підставі вищевказаної довіреності, та відповідачем [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], а також був укладений попередній договір, предметом якого була спірна квартира. В своїх позовних вимогах позивач [PERSON] посилається на те, що квартира, що належала йому на праві власності була продана без його участі та без його відома його племінником, з метою інвестування власного бізнесу він вступив в перемовини з відповідачем [PERSON] щодо отримання необхідної йому позики, під заставу цієї квартири та будучи юридично необізнаною особою, замість оформлення договору щодо передачі квартири в заставу, помилково уклав договір купівлі-продажу квартири на користь відповідача [PERSON] Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених ч.ч. 3,5 ЦК України, а саме, вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі та реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Приватний нотаріус Камінська В.П. в своїх письмових поясненнях на позовну заяву підтвердила той факт, що на момент укладення оспорюваних Договорів сторони були ознайомлені з текстом договорів, розуміли, які дії вони вчиняють, ніяких сумнівів щодо бажання сторін на укладення саме таких правочинів у неї не виникло. Відповідно до вимог ч.1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов"язана або має право вчиняти правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно із ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Як вбачається з Довіреності від 15.11.2013 року, виданої позивачем [PERSON] на ім"я відповідача [PERSON] та [PERSON], позивач уповноважив вказаних осіб підписати від його імені договір купівлі-продажу квартири з ТОВ «ДБК-Інвест», укласти договори на обслуговування та експлуатацію зазначеної квартири з Київенерго, органами ЖЕК, АТС та ін., сплачувати всі необхідні платежі від його імені на експлуатацію та обслуговування квартири, в подальшому…при необхідності, укласти договір купівлі-продажу зазначеної квартири за ціною та на умовах за їх розсудом. Тобто, даною довіреністю позивач уповноважив довірених осіб на розпорядження квартирою, можливість укладати договори з обслуговуючими організаціями після купівлі квартири, сплачувати комунальні послуги після купівлі квартири та продати її при необхідності, за ціною на власний розсуд. Частиною 1 статті 238 ЦК України передбачено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Статтею 239 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов"язки особи, яку він представляє. Виходячи з даних норм діючого законодавства, відповідач [PERSON] в повному обсязі здійснив представництво інтересів [PERSON] при оформленні Договору від 13.10.2015 року, не вийшов жодним чином за рамки цієї довіреності, а тому жодні права позивача в цій частині не порушив, діючи в межах наданих йому повноважень. Судом при розгляді справи в судовому засіданні було встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири нотаріусу були подані документи, що підтверджують право власності на майно, що відчужується, спірну довіреність позивачем не було скасовано та представництво за нею не було припинено в установленому законом порядку, нотаріусу при засвідченні довіреності на нерухоме майно щодо якого представникові треба буде вчинити юридичні дії, не надано права вимагати від довірителя подання документів, які підтверджують його право власності на майно і не встановлено обов»язку нотаріуса перевіряти чи вказане майно належить відповідній особі на праві власності, оскільки за довіреністю здійснюється лише письмове уповноваження, що видається однією особою іншій особі діяти від свого імені,а юридична сила довіреності оцінюється саме на час безпосереднього здійснення своїх повноважень представником, в даному випадку укладення ним правочину від імені довірителя та не залежить від обсягу повноважень, якими довіритель наділив представника в момент її нотаріального засвідчення. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Проте, позивачем по справі в судовому засіданні не було наведено належних та допустимих доказів того, що відповідач [PERSON] при укладенні договору з відповідачем [PERSON] замість оформлення його як передачу квартири в заставу помилково уклав його як договір купівлі-продажу квартири. Крім того, між відповідачами [PERSON] та [PERSON] 13.10.2015 року був укладений нотаріально посвідчений попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Умовами договору було встановлено ціну продажу квартири у сумі 800 000 грн. з урахуванням суми забезпечення виконання зобов»язання, переданої за цим договором у розмірі 50 000 грн. Крім цього умовами договору було погоджено графік отримання авансових платежів від покупця в рахунках належних за основним договором платежів з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу квартири та своєї платоспроможності. Як пояснив в судовому засіданні позивач за зустрічним позовом відповідачем [PERSON] не виконуються умови договору, кошти, визначені умовами п.6 цього договору не передано йому до цих пір. Він неодноразово звертався до відповідача з проханням належно виконувати умови Попереднього договору, крім того звертався до нього з письмовими вимогами щодо сплати усіх грошових коштів за договором, але відповідачем такі вимоги залишені поза увагою. Відповідно до норм ст. 611 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов»язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Правові наслідки, що настають внаслідок порушення зобов»язання - розірвання договору. Відповідно до ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. В судовому засіданні судом було встановлено, що продавцем за попереднім договором не було отримано коштів від покупця на підтвердження зобов»язання і на забезпечення його виконання, ці обставини в судовому засіданні також не заперечував і сам відповідач [PERSON] Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене вище, зважаючи на те, що позивачем по справі за первісним позовом в судовому засіданні не було наведено належних доказів того, що відповідач [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу помилився або перевищив надані йому повноваження і в довіреності немає повноважень на вчинення продажу спірної квартири, суд вважає, що підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири від 13.10.2015 року немає, а тому позовні вимоги [PERSON] в частині визнання вказаного вище правочину недійсним є безпідставними та необгрунтованими і задоволенню не підлягають. Вимоги зустрічного позову підлягають задоволенню, оскільки є доведеними в судовому засіданні та обґрунтованими, оскільки відповідачем [PERSON] в судовому засіданні не заперечувався той факт, що кошти за попереднім договором ним не сплачуються, що безперечно є істотним порушенням умов договору, оскільки продавець не отримав того, на що він розраховував при укладенні попереднього договору. Задоволення зустрічного позову судом про розірвання попереднього договору виключає можливість задоволення вимог первісного позову про визнання його недійсним. Така позиція викладена в Постанові Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року, а саме, наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог первісного позову та задоволення зустрічних позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved