Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області про стягнення недорахованої заробітної плати, матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань, вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та відшкодування моральної шкоди. Позов мотивований тим, що 1 вересня 2011року [PERSON] була прийнята на роботу на посаду завідувача контрольно - ревізійного відділу виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності(наказ від 01.09.2011 року № 56-ОС). Наказом останнього від 31.10.2013 року № 104-ОС «Про переведення працівників виконавчої дирекції» позивача переведено на посаду начальника контрольно - ревізійного відділу та встановлено посадовий оклад з надбавками за високі досягнення у праці та стаж роботи в органах Фонду і інтенсивність праці відповідно 2568,00 грн., 50 %, 10%, 10%. З жовятня2016 року щомісячна надбавка за вислугу років в залежності від стажу роботи відповідно до положення Про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду затвердженого постановою правління Фонду від 27.12.2003 року № 127 із змінами і доповненнями встановлено 20% до посадового окладу. 31.07.2017 року наказом Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 31.07.2017 року № 397 [PERSON] звільнено з посади начальника контрольно - ревізійного відділу 31.07.2017 року у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, п.6 ст. 36 КЗпП України. Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області № 62-к/т від 15.02.2018 року [PERSON] поновлена на роботу на посаду начальника контрольно - ревізійного відділу до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на підставі постанови Апеляційного суд Вінницької області від 15.02.2018 року по справ № 127/20184/17. А наказом відповідача від 17.05.2018 року № 121-к/тр [PERSON] звільнено з посади начальника контрольно - ревізійного відділу 17.05.2018 року у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Розрахунок проведений відповідачем всіх сум, що належать при звільненні визначений останнім в сумі 4471, 88грн., в тому числі вихідна допомога - 2632,20 грн., довідка № 1-34 від 22.05.2018 року та розрахований відповідачем з посадового окладу 2568,00 грн. розмір якого відповідач визначає у своєму наказі від 15.02.2018 року № 62-к «Про поновлення на роботі [PERSON] » з 31.07.2017 року на посаду начальника контрольно - ревізійного відділу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області з якої позивача було незаконно звільнено 31.07.2017 року, що доведено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.12.2017 року та постановою Апеляційного суду Вінницької області від 15.02.2018 року по справі № 127/20184/17, чим погіршує та позбавляє позивача права не тільки на належні та гарантовані їй умови оплати праці (складові фонду оплати праці), встановлені на 31.07.2017 року наказом від 31.10.2013 року № 104-ОС у відповідності до положення про умови оплати стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (постанова правління Фонду від 25.12.2003 року №127 із змінами та доповненнями), а саме щомісячна надбавка за вислугу років - 20% до посадового окладу, щомісячна надбавка за високі досягнення у праці - 50% до посадового окладу, доплата за контрольно - ревізійну службу (інтенсивність праці)-10% до посадового окладу, але і на ті які є чинними у відповідача на дату поновлення, адже вважає, що посада на яку він поновив позивача відсутня у затвердженому та діючому з 01.01.2018 року штатному розписі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, який затверджено директором Фонду соціального страхування України від 31.10.2017року, але і такий розмір посадового окладу (2568,00 грн.) за відповідною посадою та навіть за будь - якою іншою посадою, відсутній у цьому ж штатному розписі, адже ні постановами правління Фонду соціального страхування України «Про внесення змін до положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України» від 10.10.2017 року № 52, «Про затвердження схем посадових окладів працівників виконавчих дирекцій Фонду соціального страхування та їх робочих органів» від 10.10.2017 року № 51, ні штатним розписом від 31.10.2017 року такий його розмір 2568,00 грн. не передбачений. Крім того, п.2.4. розділу ІІ Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України, затвердженого вище вказаними постановами, визначено, що «Посадові оклади працівникам посади яких не передбачені схемами посадових окладів, встановлюються на рівні посадових окладів відповідних категорій спеціалістів та службовців». Відповідач в наказі від 15.02.2018 року № 62-к про поновлення [PERSON] на роботі залишає умови оплати праці на рівні посади яку позивач обіймала до першого звільнення, проте безпідставно позбавляє її права на отримання уже належно встановлених та гарантованих складових фонду оплати праці які додатково становлять 2054, 40грн. (1284,00 грн. (50%) + 513,60 грн. (20%) +256,80 грн. (10%)) не нараховує прямо передбачену ст. 95КЗпП України та ст. 33 ЗУ від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» індексацію з/п у лютому та травні 2018 року яка становить відповідно 2200, 74 грн. (коефіцієнт індексації 124,9%) і 2334, 65 грн. (коефіцієнт індексації 132,5%) та не включає їх при нарахуванні заробітної плати з відпрацьованих робочих днів 21.02.2018 року та 17.05.2018 року та відповідно при нарахуванні вихідної допомоги при звільненні. За таких обставин заробітна плата за один відпрацьований день у лютому 2018р. становить 341,16 грн. (6823,144- грн.(2568,00 грн.+1284,0 грн. +513,6 грн. + 256,80грн+ 2200,74 грн.)/20дн. ) та за один відпрацьований день у травні 2018р. - 331,29 грн. (6957,05 грн.(2568,0 грн. + 1284,0 грн. +513,6 грн. + 256,80грн+ 2334,65 грн.)/21дн. ), а враховуючи що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2018 року у цивільній справі №127/5418/18 залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 14 вересня 2018 року виконання яких ухвалено Ухалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.07.2019 року по справі №127/5418/18 «Про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі з урахуванням коефіцієнта підвищення посадових окладів» якими визначено що коригуванню з урахуванням коефіцієнта підвищення (4,128) підлягає заробітна плата з 01.01.2018 року, заробітна плата позивачки за один відпрацьований день у лютому 2018р. становить 1408,30грн. (341,16грн.* 4,128) проти нарахованої відповідачем 128,4 грн. та за один відпрацьований день у травні 2018р. - 1367,56грн. (331,29 грн.* 4,128) проти нарахованої відповідачем 122,29 грн. За таких обставин недонарахована та невиплачена відповідачем при-звільненні заробітна плата за 2 відпрацьованих дні становить 2525,16 грн.( 1408,30грн.+1367,56грн.) - (128,4 грн. +122,29грн.) Відповідно до п.6.1 розділу VI Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 10.10.2017 №52, п. 5.6 розділу 5 колективного договору управління, зареєстрованого департаментом соціальної політики 27.04.2018р №155 працівникам Фонду надається матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань в розмірі не більше середньомісячної заробітної плати, але не менше посадового (місячного) окладу. Позивачем 7 травня 2018року було надано відповідачу заява на виплату їй матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань №1-В. У день звільнення 17.05.2018р. виплата матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань не проведена. Позивач у заяві - зверненні від 23.05.2018року №1403 звернулась до відповідача щодо виплати їй матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань на що відповідачем повідомлено що «...питання виплати було відкладено до моменту отримання всіма працівниками управління матеріальних допомог на оздоровлення». Проте, по день подання цієї позовної заяви до суду виплата не проведена. Відповідно до статті 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів, колективних договорів, трудових договорів. Пунктами 2.1, 2.4 розділу II Положення №52 встановлено, що «Посадові (місячні) оклади працівникам встановлюються відповідно до схем посадових окладів у відповідних штатних розписах» (п.2.1) та «Посадові оклади працівникам, посади яких не передбачені схемами посадових окладів, встановлюються на рівні посадових окладів відповідних категорій спеціалістів та службовців» (п.2.4). Відповідно до штатного розпису Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Вінницькій області 31 жовтня 2017року та який введено в дію 02.01.2018року, розмір посадового місячного окладу за відповідною посадою начальника відділу становить 10600,00 грн. Статтею 9 КЗпП України закріплено норму, якою заборонено підприємству, установі, організації вводити до своїх внутрішніх нормативних актів умови, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством про працю. Вказівка в наказі про поновлення на роботі на розмір посадового окладу 2568,00 грн. не має правового значення для визначення розміру посадового окладу як розміру матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у травні 2018 року так як зазначений посадовий оклад застосовувався з дня поновлення на роботі 31.07.2017року, а з 1 січня 2018 року мало місце підвищення посадового окладу за посадою позивача до 10600 грн., що визначено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.07.2018 року у цивільній справі № 127/5418/18 залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 14.09 2018 року, виконання яких ухвалено Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.07.2019 року, а також постановою Апеляційного суду Вінницької області від 21.01.2019 року по справі №127/5412/18. За таких обставин невиплачена відповідачем при звільнені матеріальна допомога на вирішення соціально - побутових питань становить 10600 грн. Як визначено ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.199 року за №13 (з подальшими змінами та доповненнями), при визначені середньої заробітної плати слід виходити з того що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ,організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я та призначення пенсії. Положення зазначеного Порядку №100 обов`язкові для виконання підприємствами усіх форм власності та господарювання на підставі п. 2 Постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньо заробітної плати». Згідно з п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати цей Порядок застосовується, у тому числі, у випадку виплати вихідної допомоги. Відповідно до п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до п.5 розділу ІУ Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з п. 8 розділу ІУ Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Виходячи з викладеного, середньоденна заробітна плата позивачки складає 1408,30 грн. (ЗП за фактично відпрацьовані дні у січні 2018 року - 0 грн. +ЗП за фактично відпрацьовані дні у лютому 2018 року - 1408,30 грн.) : 1 (кількість фактично відпрацьованих днів за січень - лютий 2018 року), а середньомісячна заробітна плата для розрахунку вихідної допомоги становить 28870,15 грн. (1408,30 грн.* 20,5 (41/2)) проти нарахованої відповідачем 2632,20 грн. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток [PERSON] за весь час затримки відповідачем належних при звільненні виплат розраховується виходячи із середньоденної заробітної плати, яка становить 1408,30 грн. Розмір спричиненої моральної шкоди внаслідок порушення відповідачем (роботодавцем) законодавства про працю, значної тривалості та всебічності порушення відповідачем трудового законодавства та законодавства про оплату праці [PERSON] визначає в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, яка становить 47230,00 грн. Просила суд, стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування Вінницької області на користь [PERSON] недораховану та невиплачену при звільненні заробітну плату в сумі 3525,16 грн., матеріальну допомогу на вирішення соціально - побутових питань в сумі 29921,81 грн., недораховану вихідну допомогу при звільненні в сумі 2623795 грн., компенсацію за несвоєчасну виплату всіх належних при звільнення виплат в сумі 21823,73грн., середній заробіток а весь час затримки належних при звільненні виплат з дня наступного за звільненням, виходячи із середнього заробітку - 1408, 30 грн., а також заподіяну моральну шкоду в розмірі 47230, 00 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги збільшила в розмірі невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань в сумі 29921,81 грн. за обставин викладених в справі, просила суд уточненні позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача Павлов В.Г. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував, щодо їх задоволення. Також просить суд застосувати строки давності до позовних вимог щодо стягнення на користь [PERSON] компенсації за несвоєчасну виплату всіх належних при звільненні виплат в сумі 21823,73 грн., середнього заробітку за весь час затримки належних при звільненні виплат та стягнення моральної шкоди. 23.04.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, мотивований тим, що згідно постанови апеляційного суду Вінницької області від 15.02.2018 р. у справі №127/20184/17 [PERSON] було поновлено на посаду начальника контрольно-ревізійного відділу до управління, як до правонаступника. В штатних розписах управління, які діють з 01.01.2018 р. посада начальника контрольно-ревізійного відділу відсутня. Оскільки, [PERSON] було поновлено на посаді, яка була відсутня в штатному розписі управління, в наказі про поновлення [PERSON] на роботу від 15.02.2018 №62-к/тр їй було відновлено посадовий оклад, який існував на момент її звільнення, в розмірі 2568,00 грн. Розрахунок невиплаченої при звільненні заробітної плати наведений в позовній заяві [PERSON] носять лише бажаний характер без будь-якого нормативного обгрунтування. Так, [PERSON] самостійно нараховує собі 50% щомісячної надбавки за високі досягнення у праці та 10% доплати за контрольно - ревізійну роботу (інтенсивність праці), посилаючись при цьому на умови Положення про умови оплати та симулювання праці працівників Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 25.12.2003 №127. Таке посилання є безпідставним, оскільки відповідно до ч. 9 розділу VII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 №1105 нормативно-правові та розпорядчі акти Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності діють до затвердження відповідних рішень Фондом соціального страхування України. З 01 січня 2018 року набрала чинність постанова правління Фонду соціального страхування України від 10.10.2017 №52 «Про затвердження Положення про умови оплати праці та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України», яке визначає умови оплати та стимулювання праці працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, управлінь виконавчої дирекції Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, відділень управлінь в районах та містах обласного значення. Розділом III Положення №52 не передбачені такі види надбавок і доплат, як 50% щомісячної надбавки за високі досягнення у праці та 10% доплати за контрольно-ревізійну роботу (інтенсивність праці). Таким чином, зазначені надбавки і доплати безпідставно включені [PERSON] в розрахунок недонарахованої та невиплаченої при звільненні заробітної плати та вихідної допомоги. Так само безпідставно [PERSON] застосовує до своєї заробітної коефіцієнт підвищення посадових окладів 4,128. Відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.07.2018 у справі №127/5418/18 залишеного без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 14.09.2018 коефіцієнт підвищення посадових окладів 4,128 був застосований судом до середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] з 06.12.2017 по 15.02.2018 та не може застосовуватись до заробітної плати позивача після поновлення її на роботі. Порядок застосування коефіцієнту підвищення посадових окладів регулюється п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. В п. 1 Порядку №100 наведено вичерпний перелік випадків, коли застосовується цей Порядок і згідно підпункту «з» п. 1 коефіцієнт підвищення посадових окладів застосовується для обрахунку середньої заробітної плати за/ час вимушеного прогулу, а не для обчислення заробітної плати після поновлення на роботі та обчислення середнього заробітку за час затримки належної при звільненні виплати. Крім того, [PERSON] в своїй позовній заяві застосовує даний коефіцієнт до заробітної плати, після того, як вона її проіндексувала, що є неприпустимим. Таким чином, самостійно нарахована собі позивачем недоплачена заробітна плата в розмірі 2525,16 гри. за 2 робочих дні та недорахована вихідна допомога при звільненні в сумі 26237,95 грн. немає під собою нормативно-правового обгрунтування. Середньоденна заробітна плата [PERSON] в розмірі 128,40 грн. обрахована відповідно до абзаців З та 4 пункту 2, передостаннього абзацу п. 4. Порядку №100, якими визначено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється виходячи з установлених працівнику в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Відносно невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань в сумі 10600,00 грн. управління повідомляє наступне. Відповідно до пунктів 6.1, 6.2 та 6.5 Положення №52 матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога на оздоровлення працівникам Фонду надається в розмірі не більше середньомісячної заробітної плати, але не менше посадового окладу. Рішення про надання матеріальної допомоги на підставі заяви працівника та клопотання керівника відповідного структурного підрозділу приймають начальники управлінь - працівникам відповідних управлінь, начальникам відділень, їх заступникам, працівникам відповідних відділень. Виплата матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань та на оздоровлення, передбачені пунктами 6.1 цього Положення, здійснюється в межах затверджених видатків на оплату праці працівників виконавчої дирекції. Фонду та її робочих органів. Так, відповідно до наказу управління від 22.02.2018 №63-к/тр (одразу після поновлення на роботі) [PERSON] була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення до основної частини її щорічної відпустки. Після виходу з відпустки позивачем одразу була подана заява від 07.05.2018 про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань. Відповідно до п. 6.2 Положення №52 начальником управління було прийнято рішення про відкладення питання надання матеріальної допомоги до моменту отримання всіма працівниками управління матеріальних допомог на оздоровлення. Дане рішення було мотивовано тим, що видатки на оплату праці надходять пропорційними частинами протягом року і виплата матеріальних допомог всім працівникам протягом першого півріччя приведе до дефіциту коштів на оплату праці. Виплата матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань [PERSON] після її звільнення з роботи 17.05.2018 суперечить п. 6.1 Положення №52, який визначає, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається лише працівникам Фонду. На підставі викладеного начальником управління було прийнято рішення про залишення заяви [PERSON] від 07.05.2018 про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань без задоволення. Крім того, слід звернути увагу суду на те, що позивач у вимозі про стягнення матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань застосовує посадовий оклад 10600,00 грн., а для розрахунку недонарахованої та невиплаченої при звільненні заробітної плати та вихідної допомоги посадовий оклад 2568,00 грн. з відповідними надбавками і доплатами. Даний підхід позивача до розрахунку зазначених виплат не має однакового підходу і залежить від того, за яким методом [PERSON] вдалось нарахувати собі більші суми. Дана обставина також підтверджує необгрунтованість таких позовних вимог [PERSON] Відносно стягнення компенсації за несвоєчасну виплату всіх належних при звільненні виплат в сумі 21823,73 грн. та середнього заробітку за весь час затримки належних при звільненні виплат з дня наступного за звільненням виходячи із середнього заробітку управління, то дані виплати не були нараховані [PERSON] при звільненні та не виплачені з вини управління. Позивач самостійно нарахував їх в своїй позовній заяві та управління з такими нарахуваннями не погоджується. Таким чином, управління не може нести відповідальності за порушення строків виплати сум при звільненні, які є бажаними для Позивача і щодо яких є спір. Крім того, відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця та визначається ст. 117 Кодексу законів про працю України. Відповідно до правового висновку щодо застосування норм права Великої Палати Верховного Суду середній заробіток за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Стаття 233 Кодексу законів про працю України визначає строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Згідно ч. 1 цієї статті працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Не обмежуються строком звернення лише звернення до суду з позовом про стягнення належної працівникові заробітної плати. Оскільки, вимога про стягнення середнього заробітку за весь час затримки належних при звільненні виплат за своєю правовою природою не є вимогою про стягнення заробітної плати, то і строк позовної давності для звернення до суду за стягненням таких виплат обмежується трьома місяцями. Строк позовної давності у три місяці застосовується також до стягнення моральної шкоди у випадках,, передбачених трудовим законодавством. Оскільки [PERSON] звернулась до суду з позовною заяво майже через два роки після того як вона була звільнена з роботи 17.02.2018 та з нею проведено розрахунок при звільненні, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди та середнього заробітку за весь час затримки належних при звільненні виплат не підлягають задоволенню у звязку із пропуском строків звернення до суду встановлених ст. 233 Кодексу законів про працю України. Крім того, згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В позовній заяві [PERSON] наводить перелік підстав для задоволення судом її вимог в частині відшкодування моральної (немайнової) шкоди, але не наводить жодних доказів заподіяних їй моральних страждань та не обгрунтовує визначення розміру моральної шкоди в розмірі 47230,00 грн. 04.05.2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив від [PERSON] мотивована тим, що [PERSON] вважає відзив необгрунтованим, який не спростовує доводи позивача, адже не несе за собою об`єктивних доказів та не містить жодних правових підстав щодо визначеної заробітної плати, виходячи із посадового окладу 2568,00грн., невиплаченої матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань які б відповідали чинному трудовому законодавству України, законодавству України про оплату праці, постановам правління Фонду соціального страхування України щодо оплати праці працівників Фонду соціального страхування України, якими чітко визначено як порядок обчислення середньої заробітної плати (Порядок обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою КМУ від 08.02.95 р. № 100) так і розміри посадових окладів та умови оплати праці працівників Фонду соціального страхування України (постанови правління Фонду соціального страхування України від 10.10.2017р. №51 «Про затвердження схем посадових окладів працівників виконавчих дирекцій Фонду соціального страхування та їх робочих органів», від 10.10.2017 №52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України». Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. 1 вересня 2011року [PERSON] була прийнята на роботу на посаду завідувача контрольно - ревізійного відділу виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності(наказ від 01.09.2011 року № 56-ОС) (а.с.6). Наказом останнього від 31.10.2013 року № 104-ОС «Про переведення працівників виконавчої дирекції» [PERSON] переведено на посаду начальника контрольно - ревізійного відділу та встановлено посадовий оклад з надбавками за високі досягнення у праці та стаж роботи в органах Фонду і інтенсивність праці відповідно 2568,00 грн., 50 %, 10%, 10% (а.с.7-8). З жовятня 2016 року щомісячна надбавка за вислугу років в залежності від стажу роботи відповідно до положення Про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду затвердженого постановою правління Фонду від 25.12.2003 року № 127 із змінами і доповненнями встановлено 20% до посадового окладу (а.с.37-40). 31.07.2017 року наказом Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 31.07.2017 року № 397 [PERSON] звільнено з посади начальника контрольно - ревізійного відділу 31.07.2017 року у зв`язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, п.6 ст. 36 КЗпП України (а.с.9). Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області № 62-к/т від 15.02.2018 року [PERSON] поновлена на роботу на посаду начальника контрольно - ревізійного відділу до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на підставі постанови Апеляційного суд Вінницької області від 15.02.2018 року по справ № 127/20184/17 (а.с.10). А наказом відповідача від 17.05.2018 року № 121-к/тр [PERSON] звільнено з посади начальника контрольно - ревізійного відділу 17.05.2018 року у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.11). Розрахунок проведений відповідачем всіх сум, що належать при звільненні визначений останнім в сумі 4471, 88грн. в тому числі вихідна допомога - 2632,20 грн., довідка № 1-34 від 22.05.2018 року (а.с.12). Розрахований відповідачем посадовий оклад 2568,00 грн., розмір якого визначено у наказі від 15.02.2018 року № 62-к «Про поновлення на роботі [PERSON] » з 31.07.2017 року на посаду начальника контрольно - ревізійного відділу до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області (а.с.10). З 01.01.2018 року у штатному розписі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, який затверджено директором Фонду соціального страхування України від 31.10.2017року, такий розмір посадового окладу (2568,00 грн.) за відповідною посадою та навіть за будь - якою іншою посадою, відсутній у цьому ж штатному розписі (а.с.14). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2018 року у цивільній справі №127/5418/18 залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 14 вересня 2018 року виконання яких ухвалено Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.07.2019 року по справі №127/5418/18 «Про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі з урахуванням коефіцієнта підвищення посадових окладів» якими визначено що коригуванню з урахуванням коефіцієнта підвищення (4,128) підлягає заробітна плата з 01.01.2018 року (а.с.49-58). [PERSON] 07.05.2018 року було надана відповідачу заява на виплату їй матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань №1-В (а.с.41). У день звільнення 17.05.2018р. виплата матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань не проведена. [PERSON] у заяві - зверненні від 23.05.2018року №1403 звернулась до відповідача щодо виплати їй матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань (а.с.27) на що відповідачем повідомлено що «...питання виплати було відкладено до моменту отримання всіма працівниками управління матеріальних допомог на оздоровлення» (а.с.28). Відповідно до п.6.1 розділу VI Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 10.10.2017 №52, п. 5.6 розділу 5 колективного договору управління, зареєстрованого департаментом соціальної політики 27.04.2018р №155 працівникам Фонду надається матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань в розмірі не більше середньомісячної заробітної плати, але не менше посадового (місячного) окладу (а.с.42-48). Щодо вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 2525, 16 грн., слід зазначити наступне. Відповідач в наказі від 15.02.2018 року № 62-к про поновлення [PERSON] на роботі залишає умови оплати праці на рівні посади яку позивач обіймала до першого звільнення, проте безпідставно позбавляє її права на отримання уже належно встановлених та гарантованих складових фонду оплати праці які додатково становлять 2054, 40 грн. (1284,00 грн. (50%) + 513,60 грн. (20%) +256,80 грн. (10%)) не нараховує прямо передбачену ст. 95КЗпП України та ст. 33 ЗУ від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» індексацію з/п у лютому та травні 2018 року яка становить відповідно 2200, 74 грн. (коефіцієнт індексації 124,9%) і 2334, 65 грн. (коефіцієнт індексації 132,5%) та не включає їх при нарахуванні заробітної плати з відпрацьованих робочих днів 21.02.2018 року та 17.05.2018 року та відповідно при нарахуванні вихідної допомоги при звільненні. За таких обставин заробітна плата за один відпрацьований день у лютому 2018р. становить 341,16 грн. (6823,144- грн.(2568,00 грн.+1284,0 грн. +513,6 грн. + 256,80грн+ 2200,74 грн.)/20дн. ) та за один відпрацьований день у травні 2018р. - 331,29 грн. (6957,05 грн.(2568,0 грн. + 1284,0 грн. +513,6 грн. + 256,80грн+ 2334,65 грн.)/21дн. ), а враховуючи що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2018 року у цивільній справі №127/5418/18 залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 14 вересня 2018 року виконання яких ухвалено Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.07.2019 року по справі №127/5418/18 «Про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі з урахуванням коефіцієнта підвищення посадових окладів» якими визначено що коригуванню з урахуванням коефіцієнта підвищення (4,128) підлягає заробітна плата з 01.01.2018 року, заробітна плата [PERSON] за один відпрацьований день у лютому 2018р. становить 1408,30грн. (341,16грн.* 4,128) проти нарахованої відповідачем 128,4 грн. та за один відпрацьований день у травці 2018р. - 1367,56грн. (331,29 грн.* 4,128) проти нарахованої відповідачем 122,29 грн. За таких обставин недонарахована та невиплачена відповідачем при звільненні заробітна плата за 2 відпрацьованих дні становить 2525,16 грн.( 1408,30грн.+1367,56грн.) - (128,4 грн. +122,29грн.) Щодо вимоги [PERSON] про стягнення невиплаченої при звільненні матеріальної допомоги на вирішення соціально - побутових питань, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів, колективних договорів, трудових договорів. Пунктами 2.1, 2.4 розділу II Положення №52 встановлено, що «Посадові (місячні) оклади працівникам встановлюються відповідно до схем посадових окладів у відповідних штатних розписах» (п.2.1) та «Посадові оклади працівникам, посади яких не передбачені схемами посадових окладів, встановлюються на рівні посадових окладів відповідних категорій спеціалістів та службовців» (п.2.4). Відповідно до штатного розпису Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Вінницькій області 31 жовтня 2017року та який введено в дію 02.01.2018року, розмір посадового місячного окладу за відповідною посадою начальника відділу становить 10600,00 грн. Відповідно до ст. 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними. А тому вказівка в наказі про поновлення на роботі на розмір посадового окладу 2568,00 грн. не має правового значення для визначення розміру посадового окладу як розміру матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у травні 2018 року так як зазначений посадовий оклад застосовувався з дня поновлення на роботі 31.07.2017року, а з 1 січня 2018 року мало місце підвищення посадового окладу за посадою позивача до 10600 грн., що встановлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.07.2018 року у цивільній справі № 127/5418/18 залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 14.09 2018 року виконання яких ухвалено Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.07.2019 року, а також постановою Апеляційного суду Вінницької області від 21.01.2019 року о справі №127/5412/18. За таких обставин невиплачена відповідачем при звільнені матеріальна допомога на вирішення соціально - побутових питань становить 10600 грн. Щодо заборгованості по вихідній допомозі при звільненні, слід зазначити наступне. Як визначено ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.199 року за №13, при визначені середньої заробітної плати слід виходити з того що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ,організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я та призначення пенсії. Положення зазначеного Порядку №100 обов`язкові для виконання підприємствами усіх форм власності та господарювання на підставі п. 2 Постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньо заробітної плати». Згідно з п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати цей Порядок застосовується, у тому числі, у випадку виплати вихідної допомоги. Відповідно до п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до п.5 розділу ІУ Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з п. 8 розділу ІУ Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Виходячи з викладеного, середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 1408,30 грн. (ЗП за фактично відпрацьовані дні у січні 2018 року - 0 грн. +ЗП за фактично відпрацьовані дні у лютому 2018 року - 1408,30 грн.) : 1 (кількість фактично відпрацьованих днів за січень - лютий 2018 року), а середньомісячна заробітна плата для розрахунку вихідної допомоги становить 28870,15 грн. (1408,30 грн.* 20,5 (41/2)) проти нарахованої відповідачем 2632,20 грн. Відносини щодо виплати заробітної плати на підприємстві регулюються зокрема, Кодексом законів про працю України та Законом України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року № 108/95-ВР. У статті 21 ЗУ «Про оплату праці» встановлена заборона будь - якого зниження розмірів оплати праці залежно від походження,соціального і майнового стану, расової та національної належності, статті, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання. За таких обставин недонарахована та невиплачена відповідачем при звільненні вихідна допомога становить 26237, 95 грн. (28870,15 грн. - 2632,20 грн.). Відповідно до ст. 1,2 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», ст.ст. 2,3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою КМУ від 21.02.2001 року № 159 підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до ст. 1 Порядку № 159 дія цього порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до ст. 34 ЗУ «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Враховуючи зазначену норму законодавства про оплату праці, згідно ст. 43 Конституції України, сума компенсації у зв`язку з порушенням встановлених термінів належних при звільнені виплат, обчислена відповідно до ст. ст. 3,4 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» без виключення сум по утриманню податків та зборів становить 21823, 73 грн. (а.с.63-66). Що стосовну вимог відповідача про застосування до даних позовних вимог строків давності звернення до суду слід зауважити наступне що Верховний суд по справі №446/509/16-ц обгрунтовуючи своє рішення послався на рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012року №4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв"язку з положеннями ст.ст. 117,237-1 цього кодексу, яке містило правовий висновок"... в аспекті конституційного звернення положень ч.1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв"язку з положеннями ст.ст. 116,117,237-1 даного кодексу слід розуміти так що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався ". Водночас Верховний Суд визнав помилковим застосування судами тримісячного строку до позовної вимоги про стягнення компенсації у зв"язку з втратою частини заробітної плати через порушення термінів її виплати, оскільки у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв"язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком, незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Таким чином у випадку порушення роботодавцем строків виплати заробітної плати позов про компенсацію подається без обмежень строків. Що стосується вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за весь час затримки належних при звільненні виплат з дня наступного за звільненням виходячи із середнього заробітку - 1408, 30 грн., суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. За правилами ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Відповідно до правового висновку щодо застосування норм права Великої Палати Верховного Суду середній заробіток за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Стаття 233 Кодексу законів про працю України визначає строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Згідно ч. 1 цієї статті працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Не обмежуються строком звернення лише звернення до суду з позовом про стягнення належної працівникові заробітної плати. Оскільки, вимога про стягнення середнього заробітку за весь час затримки належних при звільненні виплат за своєю правовою природою не є вимогою про стягнення заробітної плати, то і строк позовної давності для звернення до суду за стягненням таких виплат обмежується трьома місяцями. Оскільки [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою майже через два роки після того як вона була звільнена з роботи 17.02.2018 та з нею проведено розрахунок при звільненні, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки належних при звільненні виплат не підлягає задоволенню у зв`язку із пропуском строків звернення до суду встановлених ст. 233 Кодексу законів про працю України. Згідно статті 237-1Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з вимогами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Разом з тим аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у ст. 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті не встановлено. Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором. У Цивільному кодексі України гарантується право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу і встановлюється відшкодування моральної (немайнової) шкоди як один із способів захисту цивільних прав та інтересів (частина перша, пункт 9 частини другої статті 16). Конституційний Суд України вважає, що в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України і Кодексом підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв`язку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Виходячи з наведеного Конституційний Суд України в рішенні №4-рп/2012 від 22.02.2012року дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Оскільки [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою майже через два роки після того як вона була звільнена з роботи 17.02.2018 та з нею проведено розрахунок при звільненні, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди також задоволенню не підлягають у зв`язку із пропуском строків звернення до суду встановлених ст. 233 Кодексу законів про працю України. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial