Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Державного підприємства "Карпатське підприємство геодезії, картографії та кадастру", ліквідаційної комісії ДП "Карпатигеодезкартографія" про стягнення 22 672,03 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв"язку з порушенням термінів її виплати; стягнення 129 431,98 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2016 року по 20.06.2017 року; стягнення 10 000,00 грн. моральної шкоди, посилаючись на те, що у період з 12.11.2007 року по 29.02.2016 року працювала на Державному підприємстві «Карпатське підприємство геодезії, картографії та кадастру». Відповідно до наказу від 17.02.2016 року за №6-к її було звільнено із займаної посади заступника директора по фінансовій діяльності - головного бухгантера підприємства на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін. Однак, в порушення трудового законодваства підприємство не провело розрахунку з позивачкою. 29.12.2016 року суддею Івано-Франківського міського суду було видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивачки нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 18 356 грн. 97 коп. Зазначений розмір заборгованості відповідачем погашено частково, станом на 21.06.2017 року залишок по невиплаченій заробітній платі становить 9 251,03 грн. Згідно Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв"язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою КМУ №1427 від 20.12.1997 року позивачці належить сума компенсації, за невчасно виплачену заробітну плату станом на 21.06.2017 року в розмірі 22 672,03 грн. Згідно вимог ст. 177 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно розрахунку позивачки середній заробіток за період затримки розрахунку з 01.03.2016 року по 01.06.2017 становить 129 431,98 грн. Внаслідок порушення прав позивачки, вона також має право на відшкодування моральної шкоди, яку оцінює в 10 000,00 грн. 12.09.2017 року позивачка подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просила стягнути з відповідача на її користь 26 522,96 грн. компенсації втрати частини заробітньої плати у зв"язку з порушенням строків її виплати за період з 01.03.2016 року по 27.08.2017 року ;151 253,00 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2016 року по 27.08.2017 року; 10 000,00 грн. моральної шкоди (а.с.54-56). Позивачка в судове засідання не з"явилася, попередньо подала до суду заяву, відповідно до якої просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримала, просила позов задоволити в повному обсязі (а.с.99). Представники відповідачів в судове засідання не з"явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином (а.с.94, 95). З урахуванням думки позивача та положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як вбачається із матеріалів справи, а саме копії трудової книжки [NUMBER] заповненої 20.08.1990 року позивачка [PERSON] працювала на Державному підприємстві "Карпатське підприємство геодезії, картографії та кадастру" у період з 12.11.2007 року по 29.02.2016 року (а.с.15). Згідно копії наказу №6-к від 17.02.2016 року [PERSON], заступника директора по фінансовій діяльності - головного бухгалтера підприємства, звільнено з займаної посади "за угодою сторін" згідно п.1 ст. 36 КЗпП України з 29.02.2016 року. Підстава: заява [PERSON]. від 17.02.2016 року (а.с. 11). Ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У зв"язку з невиплатою позивачці всіх сум, що належали їй до виплати, 29.12.2016 року суддею Івано-Франківського міського суду 29.12.2016 року було видано судовий наказ №344/17430/16-ц, провадження №2-н/344/411/16 про стягнення з Державного підприємства "Карпатське підприємство геодезії, картографії та кадастру" на користь [PERSON] нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 18 356 грн. 97 коп. (а.с.20). Позивачка зазначає, що станом на 21.06.2017 року заборгованість підприємства перед нею становить 9 251,03 грн., так як 17.03.2017 року їй було виплачено 9 105,94 грн., 25.11.2016 року - 820,00 грн., 12.08.2016 року - 2 100,00 грн., 29.07.2016 року - 1 200,00 грн., 22.07.2016 року - 3 142,33 грн., 17.06.2016 року - 3 000,00 грн., 30.05.2016 року - 2 000,00 грн., 11.04.2016 року - 1 580,00 грн., 04.04.2016 року - 200,00 грн., 28.03.2016 року - 490,00 грн., 01.03.2016 року - 1 100,00 грн., що підтверджується виписками по картці/рахунку 5168742064480225 і додатковим рахункам договору та карткою рахунку: 661 за період з 01.02.2016 року по 31.05.2017 року (а.с. 23-34). Cтаттею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші. Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року N 1427 (зі змінами, внесеними згідно зпостановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року N 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. Позивачкою проведено розрахунок компенсації в зв"язку із затримкою виплати заробітної плати за період з березня 2016 року по 27.08.2017 року, відповідно до якого сума компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату складає 26 522 грн. 96 коп. (а.с.21, 58). Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У відповідності з вимогами ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку суд керується п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100. Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. Суд визначає розмір середньомісячної заробітної плати на підставі розрахункових листків по заробітній платі [PERSON] за грудень 2015 року та січень 2016 року у розмірі 9 961,78 грн. (9 948,00 грн. за грудень 2015 року + 9 975,56 грн. за січень 2016), а середньоденна зарплата становить 474,37 грн. (19 923,56 грн.:42 робочі дні), а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (день винесення судового рішення) за період з 01.03.2016 року по 21.01.2019 року у розмірі 342 495 грн. 14 коп., виходячи з наступного розрахунку (474,37 грн. х 722 робочих дні). Від суми 342 495 грн. 14 коп. слід відняти 24 738,27 грн. (розмір заробітної плати, який було виплачено позивачці за період з березня 2016 року по березень 2017 року). Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2016 року по 21.01.2019 року, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивачки становить 317 756,87 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує положення ст. 23, 1167 ЦК України, та характер і обсяг страждань, яких зазнала позивач та інші обставини, що відповідає роз'ясненням, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової ) шкоди», а саме розмір та строки порушення виплати заробітної плати, страждання та переживання з приводу існування сім»ї позивачки через несплату заробітної плати, внаслідок чого позивачка та його сім»я були позбавлені нормальних життєвих зв»язків і вимагали додаткових зусиль для організації життя, та вважає, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути моральну шкоду у розмірі 1 000 гривень. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід державного бюджету судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 116, 117, 232, 235, 237-1 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 ,

Outcome: approved