Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в обгрунтування якого послався на те, що 04 березня 2017 року між ним та ТОВ « Національна лізингова компанія « Люкскар » був укладений договір ревардингу № 76887-41 та в рахунок його виконання 04.03.2017 року перераховані грошові кошти на рахунок відповідача у розмірі 50 250 грн. Вважає, що укладений договір не відповідає вимогам законодавства, у договорі суттєво обмежені права отримувача по відношенню до постачальника у разі неналежного виконання останнім своїх обов`язків. А також посилався на те, що відповідач проводив свою господарську діяльність без відповідної ліцензії та спірний договір не посвідчений нотаріально. У зв"язку з наведеними фактами прохав визнати недійсним договір ревардингу від 04.03.2017 року та застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом стягнення з відповідача коштів у розмірі 52\~250 грн., а також 500 грн . - у відшкодування матеріальної шкоди та 10 000 грн . - у відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги уточнили, пославшись на обставини викладені у позові, та остаточно прохали стягнути з відповідача сплачені кошти за фінансування ( комісію за організацію та оформлення договору ) в розмірі 50 250 грн., на відшкодування моральної шкоди - 10000 грн. Від позовних вимоги в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди в розмірі 500 грн. позивач відмовився . Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 22.09.2017 року згідно вимого ст.205 ч.1 п.3 ЦПК України в зазначеній частині позовних вимог прийнята відмова позивача та провадження закрито . Представник відповідача будучи належним чином повідомленим про день та час слухання справи, у судове засідання не зявився, заяв чи клопотань до суду не надіслав, про причини неявки не повідомив, тому відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України" від 18.03.2004, № 1618-IV, (надалі ЦПК України), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 04 березня 2017 року між [PERSON] та ТОВ « Національна лізингова компанія « Люкскар » був укладений договір ревардингу № 76887-41 ( а.с. 10-20 ) з додатками №1, № 2 , № 3 та № 4 до вказаного договору ( а.с 21-24 ). Згідно п.2.1 Договору, постачальник зобов`язується придбати та передати на умовах ревардингу у користування майно,визначене у п. 3.1 Договору, а саме автомобіль Geely Emgrand ( ЕС 7 ), а отримувач зобов`язується прийняти товар, сплачувати ревардингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Додатками № 2 та № 3 до вказаного договору передбачено, що вартість предмета ревардингу становить 201000 гривень. Розмір авансового платежу визначений в розмірі 50 % від вартості предмета лізингу, вартість фінансування ( комісії за оформлення та організацію договору ) становить 25 % в сумі 50250 грн., комісія за передачу предмета ревардингу - 3 % від вартості предмета лізингу, що становить 6030 грн. Відповідно до квитанції № 19 від 04.03.2017 року позивачем сплачено на користь відповідача вартість фінансування ( комісії за оформлення та організацію договору ) в розмірі 50\~250 грн. ( а.с. 27 ). В розділі І укладеного договору зазначено , що ревардинг , це вид цивільно правових відносин , однак в чинному ЦК України відсутнє поняття " ревардинг " та поняття договору ревардингу. Аналіз змісту договору ревардингу від 04.03.2017 року свідчить про те , що укладений між сторонами договір є змішаним , відносини , що виникають з вказаного договору , регулюються положеннями ЦК про лізинг , найм ( оренду ) , купівлю-продаж та положеннями закону про фінансовий лізинг. Відповідно до ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки. За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів найму ( оренди )та купівлі-продажу або поставки. За договором найму ( оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування. Частиною першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено , що предметом договору найму може бути річ , яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні . Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Найм ( оренда ) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом , передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України , договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа , то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу підлягає обов"язковому нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним . Нікчемний договір не породжує тих прав і обов"язків , настання яких бажали сторони , і визнанння такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України . Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину . Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року " Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними " у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Аналогічні правові позиції викладені в Постановах Верховного Суду України у справах №6-648 цс16 від 18 січня 2017 року , № 6-1551цс15 від 19.10.2016 року та № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року. З матеріалів справи вбачається, що договір було укладено сторонами у письмовій формі. Таким чином, враховуючи, що сторонами не додержано нотаріальної форми договору ревардингу суд вважає , що договір є нікчемним. За таких обставин, оскільки наявні підстави вважати договір ревардингу № 76887-41 від 04 березня 2017 року нікчемним через невідповідність його вимогам закону, то останній не потребує додаткового визнання його судом недійсним , а отже доводи позивача щодо недійсності (оспорюваності) даного договору не заслуговують на увагу. Натомість суд відповідно до вимог ст.216 ЦК України дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в розмірі 50\~250 гривень , як про це і прохав останній. Вирішуючи питання про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю « Національна лізингова компанія « Люкскар » на\~\~користь позивача моральної шкоди, суд виходив із наступного. \~Згідно\~ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди.\~\~\~\~\~\~ Відповідно до\~ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і відшкодування моральної шкоди. \~\~\~\~\~\~Виходячи з положень\~\~п. 5\~\~ст. 4 ЗУ « Про захист\~\~прав споживачів», споживач\~\~ має право на\~\~відшкодування\~\~моральної шкоди, заподіяної\~\~ лише небезпечною\~\~ для життя і здоров'я людей\~\~продукцією у\~\~випадках, передбачених законодавством. \~\~\~\~\~\~Оскільки ні договором, що укладений між сторонами, ні законом , зокрема\~, Законом України «Про захист прав споживачів»\~не передбачено підстав для відшкодування моральної шкоди, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди є необгрунтованими та недоведеними , а тому в їх задоволенні необхідно відмовити.\~\~ Витрати на правову допомогу частково підлягають компенсації з наступних підстав. Згідно п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до судових витрат належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Відповідно до ст.1 Закон, ВР України, від 20.12.2011, № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача на його користь судових витрат за надання правової допомоги у розмірі 5000, на підтвердження чого надано розрахунок вартості правової допомоги . Відповідно до п.47,48 Пленуму ВССУ 17.10.2014\~ № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах при стягненні витрат на правову допомогу" слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Враховуючи , що позовні вимоги задоволено частково , що у відсотковому відношенні становить 83.4 % ( 50\~250 грн. * 100 % / 60250 грн.) , згідно ст. ч.1 ст.88 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог підлягають стягненню з відповідача 4170 грн. витрат на правову допомогу.( 5000 грн.х 83.4% / 100 % = 4170 грн.) Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640 грн., витрати по сплаті судового збору за вимогою про відшкодування моральної шкоди стягненню не підлягають , оскільки в цій частині позовних вимог відмовлено.

Outcome: partial