Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики, посилаючись на те, що сторони 29 червня 2011 року уклали договір, за яким відповідач отримав від позивача цільову позику в сумі 152 900 гривень на купівлю автомобіля Hyundai i30 1.6 Comfort AT, проте відповідач не виконав умов договору та допустив порушення грошових зобов"язань щодо повернення частини позики в розмірі 50 тисяч грн. до 01 листопада 2014 року і не виконує свого зобов"язання в добровільному порядку до даного часу. Зазначила, що відповідно до умов договору (п.п.10, 10.1) сторони 10 грудня 2014 року підписали Акт приймання-передачі майна в рахунок погашення боргу за договором позики, за яким відповідач передав у власність позивачу зазначений автомобіль, оцінений сторонами на суму 120 000 грн. і оскільки непогашеною залишилась сума 32 тисячі 900 грн. позики, позивачка ставить питання про її стягнення в судовому порядку, т.я. відповідач в добровільному порядку в строк погоджений сторонами до 10.01.2015 року не повернув цю суму коштів позивачу. Тому посилаючись на ці обставини, позивачка просила суд стягнути з відповідача в користь позивача 32 тисячі 900 грн. заборгованості за договором позики від 29.06.2011 року та судові витрати по справі. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 29 квітня 2015 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] були задоволені та стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] 32900 грн. за договором позики. Також стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] 329 грн. судових витрат. У апеляційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 29 квітня 2015 року та про постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що місцевий суд, вирішивши по суті спір, не залучив її, як співвласника спірного майна відповідно до правил ч.3 ст.368 ЦК України, до участі в справі. Що предметом позову у даній справі є спільне сумісне майно подружжя. Що суд помилково не врахував перебування [PERSON] в юридичному шлюбі з [PERSON], який було зареєстровано 16 липня 2005 року. Вказала, що спірний автомобіль марки Hyundai i30 1.6 Comfort AT, д.н. [NUMBER], було придбано за спільні кошти сім"ї та кошти, що залишились від продажу легкового автомобіля марки ЗАЗ 110217, 2004 року випуску, який належав апелянту. Що відповідач у такий спосіб намагається після розлучення вивести спірний автомобіль з-під розподілу спільного майна подружжя. Також зазначила, що в даний час в Деснянському районному суді м.Чернігова знаходиться справа про поділ спільного майна подружжя за позовом апелянта. Тому пославшись на ці обставини та те, що суд неповно з"ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не залучивши її до участі в справі як співласника спірного майна, [PERSON] просила суд скасувати рішення місцевого суду та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. У запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] і [PERSON] просять апеляційний суд відхилити скаргу та залишити оскаржуване рішення суду без змін, вважаючи, що суд першої інстанції постановив законне і обгрунтоване рішення. Суд враховує, що згідно з правилами ч.5 ст.76 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі. З матеріалів справи видно, що [PERSON], від якої повернулось поштове відправлення без вручення за закінченням терміну зберігання, за договором від 26.04.2015 року уповноважила адвоката [PERSON] представляти її інтереси по даній справі в апеляційному суді Чернігівської області (а.с.25 зі зворотом), а згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення [PERSON] повідомлений про час і місце судового розгляду даної справи 09 серпня 2015 року. Також суд враховує, що відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення йому поштового відправлення. Тому, враховуючи наведене, суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу по справі у відсутність сторін позивача і відповідача. Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Постановивши рішення, місцевий суд виходив з того, що в судовому засіданні було встановлено, що сторони 29.06.2011 року уклали договір позики, за яким [PERSON], як позикодавець, передала [PERSON], як позичальнику, грошові кошти в сумі 152900 грн. на придбання автомобіля марки Hyundai i30 1.6 Comfort AT, а позичальник прийняв та зобов"язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених договором. Що [PERSON] свої зобов"язання за договором про повернення грошових коштів частинами не виконав, а за Актом приймання-передачі від 10.12.2015 року, сума, на яку відповідач повернув майна, склала 120 000 грн., тому в судовому порядку необхідно достягнути решту суми позики в сумі 32 тисячі 900 грн.. Проте з таким висновком місцевого суду не може погодитись апеляційний суд. З матеріалів доданих до апеляційної скарги видно, що відповідач [PERSON] на час укладення договору позики від 29 червня 2011 року перебував у юридичному шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб, копія якого знаходиться в матеріалах справи (а.с.63). Тому рішення місцевого суду, який розглянув по суті даний спір без залучення до участі в ній [PERSON], як особи інтереси якої зачіпаються та без врахування її думки щодо спору, не може вважатись законним та обгрунтованим і підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог. Також суд вирішує питання про судові витрати згідно з правилами глави 8 ЦПК України.

Outcome: approved