Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив суд, виділити за [PERSON] у користування в натурі у житловому будинку: кімнату, площею 9,5 кв.м., під літ. 1-4, кімнату, площею 9,3 кв.м. під літ.1-5, веранду, 8,4 кв.м., під літ.1, ванну, 5,6 кв.м., під літ.3, гараж під літ. "Б", погріб з шійкою під літ. "Д,д"; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею, 0,0500 га, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с.Мар"янівка, вул. Нова-29-а; зобов"язати [PERSON] не перешкоджати праву користування власністю і вселити [PERSON] в будинок, який знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с.Мар"янівка, вул. Молодіжна, буд. 44. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] підтримали позовні вимоги, які просили суд задовольнити повністю. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов не визнали, вважаючи його безпідставним. Заслухавши думку позивача та відповідачки, представників обох сторін по справі, дослідивши матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 1 Протоколу першого від 20.03.1952 р. до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено, що 06.12.1986 року сторони уклали шлюб, який був розірваний 27.05.2014 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області. В період шлюбу сторонами був придбаний будинок, який розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с.Мар"янівка, вул. Молодіжна, 44. Згідно рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 липня 2015 року по справі № 509/2438/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], Мар"янівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, відділу Держземаганства в Овідіопольському районі, Овідіопольського управління юстиції про визнання права власності на ? частину спільного майна подружжя, визнання недійсним рішень Мар"янівської сільської ради, скасування державного акта на право власності на земельну діялнку та державної реєстрації цього права - за [PERSON] було визнано право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с.Мар»янівка, вул. Молодіжна, буд. 44; визнано недійсним та скасовано рішення Мар"янівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 21.11.2002 р. №48 та від 27.09.2009 р. №907-V про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею, 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд( присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с.Мар"янівка, вл. Молодіжна, 44; визнано недійсним та скасовано державний акт, бланк серії ЯЛ №512336, зареєстрований 14.08.2012 року на право власності [PERSON] на земельну ділянку, площею, 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд( присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мар"янівка, вл. Молодіжна, 44; скасовано державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку, площею, 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд( присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с.Мар"янівка, вл. Молодіжна, 44. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України, \~кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з положеннями ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Дослідивши матеріали справи, а також додані сторонами докази, суд вважає, що у задоволенні вимоги позивача, щодо визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею, 0,0500 га, яка знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с.Мар"янівка, вул. Нова-29, слід відмовити з наступних підстав, а саме: з матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка, площею 0,1000 га , яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с.Мар"янівка, вул. Нова-29-а передана у власність [PERSON] безкоштовно, згідно рішення № 820-V від 11 вересня 2008 року Мар"янівської сільської ради, на підставі чого виданий державний акт серії ЯИ №923919. Відповідно ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Що стосується вимог позивача в частині перешкоджання права користування власністю та вселення [PERSON] в будинок, який знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с.Мар"янівка, вул. Молодіжн, буд. 44, суд приходить до висновку, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу порушення його права користування вищевказаним будинком, а тому задоволенню не підлягає. У відповідності до ст.ст. 76-77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed