Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа - [PERSON] , про припинення права власності на частку у спільному майні. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] померла його дружина [PERSON] . Спідкоємцями після її смерті є позивач, відповідач та третя особа. Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 2 липня 2014 року між позивачем та відповідачем розподілена спадщина, а саме визнано за відповідачем право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Інші 5/6 частини будинку належать на праві власності позивачу. Відповідно до висновку експерта реальний розподіл спірного будинку у відповідності до ідеальних часток співвласників неможливий. У зв`язку з цим, посилаючись на норми законодавства, що регулюють спірні відносини, позивач, вказуючи, що житловий будинок є неподільним, просив суд припинити право власності відповідача на її частину житлового будинку, передати відповідачу грошову вартість її частини житлового будинку за рахунок коштів, внесених ним на депозитний рахунок суду. Відповідач подала до Чорнобаївського районного суду Черкаської області зустрічний позов до позивача, третя особа - [PERSON] , про усунення перешкод в користуванні майном. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначила, що рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 2 липня 2014 року визнано за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . На даний час з боку позивача вчиняються перешкоди в користуванні відповідачем належною їй на праві власності 1/6 частини житлового будинку. Вказувала, що у неї відсутнє інше нерухоме майно на праві власності чи користуванні, а тому зазначене житлове приміщення є її єдиним житлом. Такі дії позивача призводять до порушення права власності відповідача, за захистом якого остання звернулася до суду та просила зобов"язати позивача усунути перешкоди у користуванні її будинковолодінням, встановити порядок користування спірним будинком, виділивши їй окреме приміщення як житло та надавши право користування допоміжними приміщеннями. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 13 листопада 2017 року зустрічний позов прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] . первісний позов підтримав, підтвердивши обставини, покладені в обґрунтування позовних вимог. Вимоги зустрічного позову заперечив, просив відмовити в його задоволенні. Представник відповідача [PERSON]. у судовому засіданні зазначив, що первісний позов є необґрунтованим, просив відмовити у його задоволенні. Зустрічний позов підтримав, просив задовольнити, посилаючись на порушення права володіння і користування відповідача належною їй частиною домоволодіння. Вказував на те, що відповідач з сином зареєстровані у зазначеному будинку і окрім спірної частини житлового будинку у неї відсутнє інше житло, яке б перебувало у неї на праві власності чи користуванні. У зв"язку з цим спірний житловий будинок є єдиним житлом відповідача. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та визначив відповідно до них правовідносини. Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 2 липня 2014 року у справі № 709/1795/14-ц визнано за [PERSON] (відповідач за первісним позовом) право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (т. 1, а.с. 12). Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1, а.с. 189) відповідачу за первісним позовом належить на праві власності 1/6 частина житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно з копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо об"єкта нерухомого майна (т. 1, а.с. 191-193) позивач є власником 5/6 частин житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, сторони є співвласниками зазначеного житлового будинку. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у виразі часток. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Судом встановлено, що спірним житловим будинком користується позивач за первісним позовом, домовленості про порядок користування між сторонами відсутні. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже, на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією особі у зв"язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Так, на виконання вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України позивачем на депозитний рахунок Чорнобаївського районного суду Черкаської області внесено суму вартості 1/6 частини спірного житлового будинку у розмірі 30650,00 гривень, що підтверджується копіями квитанцій від 12 квітня 2017 року (т. 1, а.с. 20) та від 14 листопада 2018 року (т. 2, а.с. 155). З урахуванням положень ст.ст. 358, 364, 365, 367 ЦК України, припинення права власності на частку у спільній власності за правилами ст. 365 ЦК України допускається лише за відсутності можливості у співвласників поділу в натурі спільного майна, що є у спільній частковій власності. Згідно з копією висновку за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 307/843/16-23 від 10 листопада 2016 року реальний розподіл спірного домоволодіння з метою влаштування двох ізольованих квартир в існуючому житловому будинку у відповідності до ідеальних часток співвласників - не можливий (т. 1, а.с. 13-14). Згідно з висновком за результатами судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи № 2560 від 17 липня 2018 року ринкова вартість 1/6 частини спірного житлового будинку на час проведення експертизи становить 30650,00 гривень; виділ 1/6 частини спірного домоволодіння, в тому числі шляхом проведення реконструкції чи перепланування не можливий; встановити порядок користувння спірним домоволодінням у відповідності до ідеальних часток співвласників 1/6 та 5/6 або з незначним відхиленням, не вбачається можливим. (т. 2, а.с. 31-77). Вказані висновки узгоджуються між собою та не суперечать один одному. Таким чином, судом встановлено, що спірний житловий будинок є неподільним. Крім того, за висновком експертизи частка відповідача за первісним позовом у житловому будинку не може бути виділена в натурі. При цьому доводи представника відповідача про те, що висновок експерта в частині неможливості встановлення порядку користувння спірним домоволодінням у відповідності до ідеальних часток співвласників або з незначним відхиленням, є необґрунтованим та викликає сумніви в його правильності, суд оцінює критично, оскільки вони фактично зводяться до незгоди з дослідженням експерта. Крім того, питання про призначення повторної експертизи, суд вважає необґрунтованим, оскільки експертиза призначена судом за клопотанням представника відповідача на вирішення експертові були поставлені питання, запропоновані останнім, а тому суд вважає недоцільним проведення повторної експертизи. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, відповідно до ст. 365 ЦК України, зокрема п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Вирішуючи питання про те, чи завдасть шкоди припинення права власності відповідача за первісним позовом у спірному житловому бдинку, суд виходить з наступного. Згідно з довідкою Вереміївської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області від 23 січня 2017 року № 50 (т. 1, а.с. 10) відповідач за первісним позовом разом з сином [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але за даною адресою не проживають протягом багатьох років. Разом з тим, суд також враховує характер особистих відносин між учасниками спору. З матеріалів справи вбачається, що у сторін протягом тривалого часу виникають конфлікти щодо володіння, користування та розпорядження об`єктом спільної сумісної власності, з приводу чого відповідач зверталась до правоохоронних органів (т. 1, а.с. 158). Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься і в ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Так, відповідачем за первісним позовом не надано до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що остання проживає або працює в с. Вереміївка Чорнобаївського району Черкаської області, або інші обставини, за яких вона, мала би потребу у житлі. Крім того, доводи представника відповідача про те, що припинення права власності на частину будинку призведе до втрати права користування суд відхиляє, оскільки припинення права користування житлом не є предметом розгляду даної справи та такі позовні вимоги не заявлялися. Враховуючи викладене, оцінюючи наявні в матеріалах справи зазначені вище докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що частка відповідача за первісним позовом в спірному житловому будинку є незначною порівняно з часткою позивача за первісним позовом і не може бути виділена в натурі; спільне володіння і користування є неможливим через неприязні стосунки сторін, подальше спільне володіння та користування спірним будинком буде порушувати права та інтереси співвласників, а тому припинення права власності відповідача на належну їй частку житлового будинку не завдасть шкоди її інтересам, зважаючи на те, що вона в ньому не проживає та на отримання нею грошової компенсації, а тому суд вважає первісний позов таким, що підлягає до задоволення. Разом з тим, відповідно до п. 3.2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55, право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах (1/2; 1/3; 3/5 тощо). При цьому вказані в правовстановлювальних документах розміри часток співвласників на об`єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю. Так, враховуючи положення зазначеної інструкції, беручи до уваги стягнення компенсації, суд визнає за позивачем право власності на 1/6 частину житлового будинку, яка належала відповідачу. Зі змісту ст. 319 ЦК України вбачається, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В свою чергу, оскільки первісний та зустрічний позови є взаємопов"язаними, то задоволення первісного позову виключає можливість задоволення зустрічних позовних вимог про усунення перешкод в користуванні майном, адже припинення права власності відповідача за первісним позовом на спірну частину житловго будинку, припиняє всі інші, пов"язані з цим права на дане майно. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на задоволення первісних позовних вимог та відмову у задоволенні зустрічного позову з відповідача підлягає до стягнення судовий збір на користь позивач у розмірі 640,00 гривень. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved