Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-04 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк " звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 02.02.2013 року в розмірі 112204, 94 грн., а також судові витрати у розмірі 1921,00 грн.. В своєму позові банк посилається на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 02.02.2013 року відповідач отримав кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок. Позивач зазначає, щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п. 2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, відповідно яких клієнт дав свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з запропонованими АТ КБ «ПРИВАТБАНК» «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/, складають між ним та Банком кредитний договір, що підтверджується його підписом у заяві. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі встановленому договором. Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № б/н від 02.02.2013 року відповідач не виконав, у зв`язку з чим станом на 30.09.2018 року має заборгованість - 135225,90 грн., яка складається з наступного: 2932,97 грн. - заборгованість за кредитом; 127095,93 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов"язання ; 5197,00 грн. нараховано пені та комісії. Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лишеповної суми заборгованості, кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, тому просить стягнути з відповідача 112207,94 грн., яка складається з наступного: 2932,97 грн. - заборгованість за кредитом; 109271,97 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 02.02.2013 по 30.07.2018. Ухвалою суду від 05.02.2019 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 22.03.2019 року відповідач надав відзив на позов в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, просить відмовити взадоволенні позову, при цьому зазначив, що доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості виконаний "Представником банку" не є документом бухгалчерського обліку і не може бути належним доказом існування такої заборгованості, оскільки: реквізити кредитного договору та номер рахунку , по якому виникла заборгованість наданому Позивачем розрахунку не зазначені; в розрахунку взагалі не зазначена дата та сума кредитних коштів зарахованих на картковий рахунок Відповідача; до розрахунку не додано жодних документів первинного обліку, які відслідковується та підтверджується проведення господарських операцій (рух коштів, зняття, погашення) по рахунку Відповідача; Згідно наявного в справі розрахунку, останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитом був здійснений ним 22 березня 2014 року, право вимоги у Банку відносно повернення коштів виникло 01 травня 2014 року, тобто після невнесення ним чергового щомісячного платежу, проте позивач звернувся з позовом до суду дише 27 грудня 2018 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. За таких обставин позов не підлягає до задоволення також в зв`язку з спливом строку позовної давності. Крім цього позивач надав заяву в якій просив застосувати строк позовної давності. 10.04.2019 року позивач задав відповідь на відзив, в якій зазначив, щорозрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображує стан нарахувань в певні періоди часу, та надав виписку по рахунку, яка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.12 р. № 578/5 і з якої вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. Користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору. Крім того зазначив, що по даному договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. При цьому посилався на ст. 261 ЦК України та на практику Верховного суду України щодо неодноразово висловлювався відносно сроку виконання зобов"язань по кредитам, що надаються у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитні картки, а саме 19.03.2014 року справа № 6-14цс 14 та 18.06.2014 року справа №6- 61 цс 14 «Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору." Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні Картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк перевипушеної картки до останнього дня 12.2016 року. Позивач звернувся до суду з позовом до Відповідача 28.12.2018 року - до спливу строку позовної давності. У звязку з цим, обставини, на які Відповідач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності Позивачем дотримано при зверненні до суду. Представник позивача подав до суду клопотання, в якому позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглядати справу без участі представника позивача. Відповідач в судове засідання не з"явився, проте подав заяву про слухання справи у його відсутність, просить відмовити у задоволенні позовних вимог, застосувавши строк позовної давності. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання кредитних послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 02.02.2013 року, згідно якої він ідентифікувався та ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.7). [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.8). Щодо зміни кредитного ліміту позивач керується п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, відповідно до яких клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Пунктом 2.1.1.5.5 договору передбачено, що позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених вказаним кредитним договором. Відповідно до п.2.1.1.5.7, п 2.1.1.5.6 договору відповідач зобов`язаний у разі невиконання зобов`язань за договором на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (в тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку. Згідно п.2.1.1.7.6 договору при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. та 5% від суми заборгованості. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому вказаним договором. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. З розрахунку заборгованості за договором № б/н від 02.02.2013, наданого позивачем, вбачається, що у відповідача [PERSON] перед банком виникла заборгованість, яка станом на 30.09.2018 року становить 135225,90 грн., яка складається з наступного: 2932,97 грн. - заборгованість за кредитом; 127095,93 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов"язання ; 5197,00 грн. нараховано пені та комісії (а.с.5-6) Проете кредитодавець в своєму позові просить стягнути частину суми заборгованості за кредитом в сумі -112207,94 грн., яка складається з наступного: 2932,97 грн. - заборгованість за кредитом; 109271,97 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 02.02.2013 по 30.07.2018 (а.с.2-4). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч.1 ст. 1054 ЦК України). Параграф 1 глави 71 ЦК України регулює питання позики та відповідного договору. Так, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позивачем надано розрахунок заборгованості за договором б/н від 02.02.2013 року, починаючи з 02.02.2013 року по 30.09.2018 року (а.с. 5). З наданих розрахунків видно, що процентна ставка з 02.02.2013 року по 31.08.2014 року становила 30,00% річних, тобто 2,5% в місяць; з 01 вересня 2014 року по 01 квітня 2015 року 34,80 % річних, тобто 2,7% в місяць; а з 1 квітня 2015 року по 30 вересня 2018 року 43,20 % річних, тобто 3,5 % в місяць. Позивачем в обґрунтування своїх вимог не надано належних, допустимих і достовірних доказів на підтвердження обставин, який вид кредитної картки було отримано [PERSON] , які тарифи (розмір відсоткової ставки, період нарахування, пільговий період, штрафні санкції) було погоджено сторонами. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», доданий позивачем до позовної заяви, не є належним доказом погоджених сторонами умов кредитного договору, оскільки в ньому зазначена загальна інформація щодо усіх типів кредитних карт «Універсальна». Вищевикладене спростовує доводи позивача, викладені у відповіді на відзив на позовну заяву, про те, що позивачем до позовної заяви долучено «Довідку про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», з якої чітко видно, що відповідачу встановлено поточну відсоткову ставку у розмірі 2,5% (30% на рік), вказано розміри комісій і штрафів. Також, суд звертає увагу на те, згідно з доданим позивачем до позовної заяви витягом з Тарифів, вид кредитної картки «Універсальна, 55 пільгового періоду» передбачає розмір базової щомісячної відсоткової ставки на місяць 2,5%, за тратами здійсненими з 01 вересня 2014 року 2,7 %, за тратами здійсненими з 01 квітня 2015року 3,5%. Згідно з приміткою до витягу з Тарифів *з 01 вересня 2014 року змінено процентну ставку по кредитним картам «Універсальна» та «Універсальна Голд», * з 01 квітня 2015 року змінено тарифи обслуговування кредитних карт Універсальна» та «Універсальна Голд», розмір процентної ставки, пені тощо. Проте, відповідач [PERSON] , підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку 02.02.2013 року, не міг бути ознайомленим і погодити відсоткові ставки, які не існували на момент підписання анкети-заяви, і були встановлені з 01 вересня 2014 року та з 01квітня 2015 року. Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що [PERSON] відповідно до умов анкети-заяви від 02.02.2013 року, яка разом з Тарифами та Умовами і правилами надання банківських послуг складає кредитний договір, було погоджено процентну ставку в розмірі 2,5 % в місяць, яка застосовувалася банком під час розрахунку заборгованості, починаючи з 02.02.2013 року. Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Така правова позиція висловлена у висновку Верховного Суду України від 11жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17. Посилання позивача на те, що повідомлення про збільшення процентної ставки здійснюється шляхом надання виписки по рахунку, отримання якої відповідно до Умов і правил надання банківських послуг належить до обов`язків позичальника суперечить вищевказаним нормам законодавства та висновкам суду щодо можливості застосування до спірних правовідносин Умов і правил надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника. Наявні в матеріалах справи копії сформованих за допомогою програмного забезпечення електронних відправлень, відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України не приймаються судом як доказ належного повідомлення позичальника про зміну відсоткової ставки (а.с. 75). Оскільки збільшення відсоткової ставки відбулося в односторонньому порядку без повідомлення позичальника у встановленому законом порядку, нарахування відсотків за ставкою 34,80 % та 43,20 % є неправомірним. У позовній заяві АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на пункти 2.1.1.7.6, 2.1.1.12.6.1 Договору, зазначав, що при порушенні позичальником строків платежів по якомусь із грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн +5% від суми позову. При непогашенні суми простроченого кредиту на суму від 100 грн клієнт сплачує банку пеню відповідно до встановлених тарифів, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/kredity/. Натомість за змістом п. 2.1.1.7.6 Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, доданих позивачем до позовної заяви встановлено, що при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору. Згідно з п. 2.1.1.12.6.1 Договору у разі виникнення прострочених зобов`язань за борговими зобов`язаннями на суму від 100 грн, клієнт сплачує банку пеню, відповідно до встановлених тарифів . Тобто, Умовами і Правилами надання банківських послуг передбачено право банку на стягнення неустойки у вигляді штрафу та пені у випадку порушення позичальником строків платежів, однак розмір таких санкцій визначається тарифами, які погоджені з позичальником. Позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження тарифів, погоджених з позичальником [PERSON] . тривалості пільгового періоду по кредиту, процентної ставки на місяць за користування кредитом, розміру обов`язкового щомісячного платежу, розміру неустойки за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів тощо та доказів, що саме ці тарифи, на які посилається позивач, є складовою частиною підписаного договору. Також по справі встановлено, що строк дії кредитної картки, виданої [PERSON] , встановлено до останнього дня 12.2016 року, проте заборгованість за відсотками, пенею та штрафами нарахована до 30.09.2018 року. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За змістом статей550,551 ЦК Україниправо на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц висловила правову позицію, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другоюстатті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Підстав нарахування відсотків після закінчення строку дії картки позивачем не наведено. Крім того, відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. До таких же висновків дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 19.03.2014р. по справі № 6-24цс14. Так, з наданого позивачем розрахунку вбачається, що останній платіж в погашення заборгованості за кредитом, відповідачем було здійснено 22 березня 2014 року. Простроченим кредитом згідно пункту 1.1.1.72 Умов і Правил є кредитні кошти, які були надані Клієнту і не були повернуті Банку в строк, передбачений Договором. Наявність простроченого зобов`язання по сплаті тіла кредиту і відсотків за користування ним тягне для відповідача настання наслідків, передбачених пунктом 2.1.1.12.4 доданих до позовної заяви Умов і Правил, згоду на дотримання яких взяв на себе відповідач, підписавши анкету-заяву про приєднання до цих Умов, якими визначено, що строки і порядок погашення по Кредиту (кредитний ліміт) по кредитним картам із встановленим Мінімальним обов`язковим платежем, а також Овердрафту, що виникає по таким Картам, наведено у Пам`ятці Клієнта/Довідці про умови кредитування, яка є невід`ємною частиною Договору, а також встановлюються даним пунктом. Платіж включає плату за користування Кредитом, передбачену тарифами, і частину заборгованості по Кредиту. Згідно ст. 212 ЦК Ураїни у випадку наявності Простроченого Кредиту (Овердрафту) строком повернення Кредиту у повному обсязі є 211-й день з моменту виникнення такої заборгованості. Частиною другою ст. 212 ЦК України передбачено, що особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити припинення прав та обов`язків обставиною щодо якої невідомо, настане вона чи ні (скасувальна обставина). Такою обставиною у правовідносинах, що виникли між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , яка настала 22.03.2014 року і зумовлює початок перебігу 211 днів, починаючи з 01.05.2014 року, є виникнення, існування та постійне зростання заборгованості позичальника. У зв`язку з цим суд погоджується з доводами відповідача стосовно того, що цей строк, протягом якого відповідач не вчиняв дій по погашенню заборгованості, закінчується 28.11.2014 року. Відповідно, з наступного дня 29.11.2014 року внаслідок одностороннього дострокового припинення кредитного договору у позивача в межах встановленого строку позовної давності виникло право на звернення до суду з позовом до відповідача про стягнення з останнього всієї суми заборгованості за кредитом і відсотками, нарахування яких припиняється у зв`язку з припиненням дії договору. Вказане право позивач мав реалізувати не пізніше 28.11.2017 року, проте до суду із зазначсеним позовом звернувся лише 16.01.2019 року, пропустивши встановлений трирічний строк позовної давності (ст. 257 ЦК України) не подавши клопотання про його поновлення. Відповідно до статті 256ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Відповідно до частин 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Про застосування строку цієї позовної даності відповідач письмово заявив у відзиву на позов (а.с.60). При цьому суду не було надано доказів про бажання та будь-які дії відповідача щодо перевипуску та отримання ним нової картки. Докази отримання відповідачем перевипущенних карток та доказів звернення відповідача до банку із заявою про перевипуск кредитних карток представник відповідача також суду не надав. З урахуванням викладених обставин суд вважає за необхідне застосувати правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України по справі № 6-103цс14, стосовно того, що поновлення дії договору щоразу після закінчення його дії на новий такий же строк на невизначену кількість разів призводить до того, що її закінчення може ніколи не настати. Проте договір не може породжувати невизначеність стосовно строку його дії, оскільки передбачений момент виконання зобов`язання конкретний термін, який є закінченням строку дії договору. Отже, позовні вимоги банку не засновані на законі, є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відмовляючи у задоволенні позову, у відповідності до ст.141 ЦПК України у суду відсутні підстави для покладення на відповідача судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed