Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення коштів. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 14 грудня 2013 року між Позивачем та ПАТ «КБ» Фінансова ініціатива» (Банк) було укладено Договір банківського вкладу №255313 (вклад «ЛОЯЛЬНИЙ») (далі-Договір) відповідно до якого Банк приймає від Вкладника грошові кошти на депозитний рахунок [NUMBER] у сумі 1 000,00 грн. (одна тисяча гривень 00 копійок). Відповідно до п. 2 умов договору, додаткові внески (поповнення) до Вкладу допускається протягом строку, що становить 60 (шістдесят) календарних днів з «Дати укладання» цього Договору. 21 січня 2014 року Позивачем було здійснено поповнення Вкладу на суму 170 000,00 грн. про що було складено Додатковий Договір №1 до банківського вкладу №255313 від 14 грудня 2013р. Сума Вкладу по Договору з дати підписання Додаткового договору становить 171 000,00 грн. Додатковий договір є невід'ємною частиною Договору. Відповідно до п. 2 умов договору, передбачений порядок дострокового розірвання договору. Дострокове розірвання договору здійснюється за письмовою заявою Вкладника про дострокове розірвання Договору. Днем дострокового розірвання Договору є дата, зазначена у Заяві Вкладника. У разі дострокового розірвання Договору з ініціативи Вкладника в період з 19.12.2014 по 18.03.2015 перерахунок процентів за період з 14.12.2013 по 18.12.2014 не здійснюється. 12 листопада 2014 року позивачем була надана заява про дострокове повернення суми вкладу 19.12.2014 року через касу Банку у готівковій формі. В подальшому 19 грудня 2014 року о 14:05 годин позивач, звернулась до касиру Криворізького відділення №10 за адресою: м. Кривий ріг, вул. Косіора, буд. 39, прим. 23-24 з проханням повернути суму Вкладу, але останній відмовили у видачі коштів у зв'язку з їх відсутністю. 25 грудня 2014 року позивачем надіслано до ПАТ КБ «ФІНАНСОВА ІНІЦІАТИВА» заява про повернення їй суми Вкладу, але станом на момент подання позовної заяви відповідь не надходила. Вимога про повернення коштів була направлена до ПАТ КБ «ФІНАНСОВА ІНІЦІАТИВА», проте Банк свої зобов'язання щодо повернення коштів не виконав, а також проігнорував норми Закону України «Про звернення громадян» щодо надання відповіді, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з Відповідача грошові кошти у сумі 181 025,74 грн. (сто вісімдесят одна тисяча двадцять п'ять гривень 74 копійок) одноразовою операцією через касу банку за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Косіора, буд. 39, прим.23-24. У подальшому позивач звернулася до суду з заявою в якій збільшила позовні вимоги та просила суд стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ФІНАНСОВА ІНІЦІАТИВА» на користь Позивача грошові кошти у сумі 240 120,38 грн. одноразовою операцією через касу банку за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Косіора, буд. 39, прим.23-24. В судовому засіданні Позивач підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позові та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Надіслав на адресу суду заперечення у яких просив суд відмовити позивачу в повному обсязі. В обґрунтування заперечень послався на тяжкий економічний та політичний стан в країні, також зазначив, що 19 березня 2015 року Банк припинив дію договору банківського вкладу №255313 і суму вкладу 171000,00 грн. перерахував на поточний картковий рахунок позивача № [NUMBER]. Залишок коштів на поточному рахунку позивача станом на 24.04.2015р. складає 171660,51 грн. Крім того вимога Позивача про стягнення 3% річних за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань є необґрунтованою, оскільки Банк нараховує та сплачує відсотки на залишок коштів на поточний рахунок Позивача, що підтверджується випискою по рахунку. Також Відповідач зазначає, що Позивачем не надано жодного належного процесуального доказу, зокрема довідки Держкомстату за відповідний період з приводу стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції, у зв'язку з чим Позивачем жодним чином не доведено протиправність дій банку щодо невиконання умов договору банківського вкладу. Заслухавши пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши у сукупності докази, подані в обґрунтування позову, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.12.2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір банківського вкладу №255313 (вклад «ЛОЯЛЬНИЙ») (далі-Договір) відповідно до якого Банк приймає від Вкладника грошові кошти на депозитний рахунок [NUMBER] у сумі 1 000,00 грн. (а.с.7-8). 21 січня 2014 року Позивачем здійснено поповнення Вкладу на суму 170 000,00 грн. про що було складено Додатковий Договір №1 до банківського вкладу №255313 від 14 грудня 2013р. (а.с.10). Відповідно до ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ч. 2 ст. 1060 ЦК України, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Як вбачається з умов договору п.п. 3.1.3 Банк зобов'язується зберігати Вклад, нараховувати та сплачувати по ньому проценти, а також повернути Вклад в порядку передбаченому Договором (а.с. 7, зворот). Відповідно до п. 3.4 Договору Вкладник має право отримати суму Вкладу та нараховані проценти в «Дату повернення» зазначену у п. 2 Договору (а.с. 7, зворот). Відповідно до п. 2 умов договору, передбачений порядок дострокового розірвання договору. Дострокове розірвання договору здійснюється за письмовою заявою Вкладника про дострокове розірвання Договору. Днем дострокового розірвання Договору є дата, зазначена у Заяві Вкладника. У разі дострокового розірвання Договору з ініціативи Вкладника в період з 19.12.2014 по 18.03.2015 перерахунок процентів за період з 14.12.2013 по 18.12.2014 не здійснюється (а.с. 7). Відповідно до п. 4.2. договору, остаточний розрахунок Банку з Вкладником (повернення суми Вкладу) у «Дату повернення» здійснюється у безготівковій формі шляхом перерахування на власний поточний рахунок Вкладника, відкритий на підставі письмової заяви Вкладника. У випадку дострокового розірвання Договору остаточний розрахунок Банку з Вкладником (повернення суми Вкладу) здійснюється у день дострокового розірвання Договору у готівковій формі через касу Банку (а.с. 7). Як вбачається зі змісту виписки по особовим рахункам, 19.03.2015 року на рахунок позивача було перераховано 171364,21 грн. як повернення депозиту та процентів, з яких 171000,00грн. - депозит. У судовому засіданні Позивач визнала ту обставину, що на її картку Відповідач перерахував суму депозитного вкладу у розмірі 170000,00грн., однак фактично вона не має можливості використувати ці кошти, оскільки банком встановлено ліміт 0грн. на день. Тобто, Позивач позбавлена можливості використовувати депозитні кошти, не зважаючи на те, що кошти перераховано, що свідчить про порушення прав Позивача на вільне користування власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до положень статей 524, 533, 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Грошовими зобов'язаннями законодавець визначає такі правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Законом України "Про банки і банківську діяльність" поняття вкладу (депозиту) визначається як кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на певний строк зберігання. Загальний порядок залучення банками України банківських вкладів від юридичних і фізичних осіб на їх вкладні (депозитні) рахунки регулюється Положенням про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 №516, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29.12.2003 у за №1256/8577. Згідно із цим Положенням договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу [вклад (депозит) на вимогу] або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку [строковий вклад (депозит)]. Договором банківського вкладу (депозиту) може бути передбачено внесення грошових коштів або банківських металів на інших умовах їх повернення. Умови цього договору не можуть суперечити законодавству України. ( п.1.2. Положення). Відповідно до правової позиції, викладеній в постанові ВСУ № 6-140 цс/13 від 25.12.2013 зазначено, що відповідно до змісту ст.ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним. Неможливість розпорядження позивачем перерахованими на його рахунок відповідачем коштами підтверджується актами про відмову у видачі вкладу у зв'язку з відсутністю готівки від 19.12.2014р., 16.01.2015р., 19.03.2015р., оригіналами наданих позивачем чеків з банкоматів про відхилення здійснення операції та перевищення лімітів на зняття, а також листом Банку від 26.01.2015 року в якому йдеться, що банк вживає всіх необхідних заходів щодо невідкладеного вирішення ситуації викладеної у зверненні позивача та просить вибачення за тимчасові незручності. Виходячи з наведеного, ураховуючи положення ст.ст. 530, 1060 ЦК України, положення Договору, Відповідач повинен був повернути грошові кошти позивачу не пізніше 14 березня 2014 року шляхом перерахування суми депозиту з усіма нарахованими відсотками на розрахунковий рахунок Позивача, вказаний в договорі, однак своїх зобов'язань не виконав, що призвело до порушення прав та майнових інтересів позивача. Суд вважає, що неналежне виконання та відмова банку він виконання своїх зобов'язань за договором банківського вкладу, та неповернення суми вкладу на вимогу вкладника у передбачений договором строк та спосіб, а саме відповідно до п. 4.2. Договору (а.с. 7, зворот), є не тільки неналежним виконанням зобов'язання, порушенням ст. 530, 1060 ЦК України, а є й порушенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та Першого протоколу до неї, оскільки кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Так, розглядаючи справу «Золотас проти Греції», Європейський суд чітко вказав, що «особа, яка розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, банк був зобов'язаний зберігати її, й у разі використання з метою одержання прибутку мав повернути еквівалентну суму вкладникові після припинення дії угоди. Отже, власник рахунку міг уважати, що його вклад у банку - в безпеці, особливо при отриманні відсотків. Власник рахунку правомірно вважав, що буде повідомлений про ситуацію, яка загрожує суті угоди з банком і його фінансовим інтересам, щоб він міг завчасно зробити дії відповідно до закону та зберегти право на захист свого майна». Отже, за наведених обставин, враховуючи зміст викладених норм чинного законодавства України та обов"язкову правову позицію вищої судової інстанції, а також практики ЄСПЛ, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладу (депозиту) за укладеним між сторонами договором банківського вкладу, а саме у розмірі 171000,00грн.. В частині вимог Позивача щодо застосування відповідальності за порушення грошового зобов"язання, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до положень ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З урахуванням положень наведеної норми та встановлених судом обставин вимоги позивача про стягнення 3% річних від простроченої суму за період з 19.12.214р. - 13.03.2015р., яка складає 1 602,25 грн. є законними та обґрунтованими. Перевіривши надані Позивачем, розрахунки, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення інфляційних витрат є часткового обґрунтованими, та підлягають стягненню у розмірі 34694,61 грн.. Будь-яких доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідач суду не надав, як і відсутні докази належного виконання відповідачем умов договору банківського вкладу. В частині вимог про стягненя пені, суд приходить до висновку про відмову в їх задоволенні, з урахуванням наступного. Відповідно до положень ст.ст. 549, 551 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Пяня як спосіб забезпечення виконання зобов"язання може бути застосований в тому разі, якщо він прямо передбачений умовами договору, укладеного між сторонами. Досліджуючи позовні вимоги в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання щодо повернення частини банківського вкладу, суд знаходить їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки за умовами договору банківського вкладу №255313, укладеного між сторонами, не передбачено пені (неустойки) як способу виконання грошового зобов"язання. При вирішенні питання про стягнення спричинених Позивачу в результаті невиконання відповідачем умов договору збитків, суд виходить з того, що відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Право на стягнення збитків, спричинених порушенням зобов'язання, в т.ч. і невиконанням договору про надання послуг, передбачено ст.611,623,653,906 ЦК України та ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому, розмір цих збитків повинен доводитися кредитором, в даному випадку позивачем у справі. Частиною 4 ст. 623 ЦК України встановлено, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди. Так, суду не надано доказів на підтвердження дійсного наміру позивача вкласти отримані від відповідача кошти в іншій банк, наприклад, попередніх договорів з таким банком або ж бланків таких договорів, заяв чи анкет про приєднання до типового договору, з яких можна було б зробити однозначний висновок про наявність дійсного наміру позивача вчинити такі дії. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з аналізу норм діючого законодавства, обставин справи, суд вважає, що в порушення вимог ст.10,60 ЦПК України, ст.623 ЦК України Позивач не довів суду, що він міг і повинен був отримати дохід від коштів, які він поклав на депозитний рахунок, і тільки неправомірні дії Відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток, що ці доходи не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані (є реальними). Упущена вигода обґрунтовується лише припущенням позивача про можливість отримання ним доходів, є теоретичним твердженням, побудованим на можливих очікуваннях отримання певного доходу, тому законних підстав для стягнення з відповідача суми збитків в розмірі 10514,23 грн. суд не знаходить, оскільки в силу ч. 4 ст. 61 ЦПК України доказування не може грунтуватись на припущеннях. Стосовно вимог про виплату суми боргу одноразовою операцією через касу банку за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Косіора, буд. 39, прим.23-24 суд вважає, що такі вимоги не можуть бути задоволенні, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає вимогам чинного законодавства України, зокрема ст. 16 ЦК України. Крім того, питання порядку виплати стягнутих на користь Позивача сум вирішуються в межах виконавчого провадження у відповідності до вимог Закону України "Про виконавче провадження". Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з Відповідача на користь держави судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 2072,97 грн., оскільки Позивач звільнена від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial