Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

У лютому 2017 року ПАТ «ПРОСТО-страхування» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на те, що 27.04.2016 року з вини відповідача [PERSON] сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль [NUMBER], під керуванням [PERSON], який було застраховано за договором страхування серії PKSI №1600060 майнових інтересів власника автомобіля. Відповідно до платіжного доручення №9359 від 26.05.2016 року ПАТ «ПРОСТО-страхування виплатило страхувальнику страхове відшкодування за ремонт автомобіля [NUMBER] у сумі 26 845 грн. 03 коп. Також, суму у розмірі 8919 грн. 16 коп. було зараховано у сплату неоплаченої частини страхової премії, шляхом взаємозаліку із Департаментом розвитку продажів страховика. Таким чином, фактичні витрати позивача, пов"язані з цим страховим випадком складають 35 764 грн. 19 коп., вказану суму позивач просить суд стягнути з відповідача у порядку регресу. Представник позивача у судове засідання не з'явилась, однак подала до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст.169 ч.4, 224-226 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечувала проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.04.2016 року о 20-28 год. на вул. Драгоманова, 12 в м. Києві [PERSON], керуючи автомобілем «Фольксваген» д.н.з. [NUMBER] під час зміни напрямку руху, не переконався в безпечності маневру, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], що призвело до пошкодження транспортних засобів, чим порушив п. 10.1 ПДР України, тобто вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Постановою Дарницького районного суду м.Києва від 27.05.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення (а.с.11-12). Автомобіль "Хюндай" д.н.з. [NUMBER] було застраховано у страховій компанії ПАТ «ПРОСТО-страхування» згідно договору страхування серії PKSI №1600060, який укладено із [PERSON] від 05.02.2016 року (а.с.4). Зазначена ДТП була визнана позивачем страховою, про що 25.05.2016 року було складено страховий акт, крім того, 09.06.2016 року було складено страховий акт на доплату страхового відшкодування (а.с.32-33). Позивач у справі відповідно до платіжних доручень №9359 від 26.05.2016 року та №10640 від 13.06.2016 року переказав страхове відшкодування вартості матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу "Хюндай" д.н.з. [NUMBER] на загальну суму 26 845 грн. 03 коп. (а.с.34-35). Крім того, суму у розмірі 8919 грн. 16 коп. було зараховано у сплату неоплаченої частини страхової премії, шляхом взаємозаліку із Департаментом розвитку продажів страховика. Таким чином, фактичні витрати позивача, пов"язані з цим страховим випадком складають 35 764 грн. 19 коп. Частиною 1 ст.1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.). Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом, що передбачено ч. 1 ст. 1191 ЦК України. Згідно зі ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Зважаючи на викладене,

Outcome: approved