Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

позивач заступник прокурора Голосіївського району м. Києва 28 лютого 2013 року звернувся у суд з позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати пункт 892 Додатку № 1 до рішення Київської міської ради від 18.12.2008 р. № 922/922; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га на [ADDRESS], кадастровий номер 8 000 000 000:79:364:0319, виданий [PERSON], і зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 22.12.2009 р. № 07-7-05106; визнати недійсним договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, укладений 20.10.2010 р. між [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки, укладений 22.12.2010 р. між [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га на [ADDRESS], кадастровий номер 8 000 000 000:79:364:0319, виданий [PERSON], і зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 10.08.2012 р. № 07-7-07025;відновити становище, яке існувало до порушення шляхом визнання права власності на зазначену земельну ділянку за територіальною громадою м. Києва. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням від 18.12.2008 р. № 922/922 "Про передачу громадянам України земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському та Голосіївському районах міста Києва" відведено 975 громадянам земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд, а також 315 громадянам земельні ділянки для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському та Голосіївському районах м. Києва. Пунктом 892 вказаного рішення КМР [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га на [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. На виконання вказаного рішення [PERSON] видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, який зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) 22.12.2009 р. за № 07-7-05106. 22.02.2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки на [ADDRESS]. У подальшому, між [PERSON] та [PERSON] 22.12.2011 р. укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки на [ADDRESS]. На даний час зазначена земельна ділянка належить на праві власності [PERSON] На думку позивача, прийняте рішення Київради, державні акти на право власності на земельну ділянку та укладені договори її купівлі-продажу не відповідають вимогам чинного законодавства та підлягають визнанню недійсними, оскільки проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки за замовленням [PERSON] взагалі не розроблявся, контролюючими органами не розглядався та не погоджувався, а проект рішення міської ради про передачу у власність земельної ділянки Головним управлінням земельних ресурсів КМДА не готувався та на розгляд міської ради не направлявся, що свідчить про те, що оскаржуване рішення та укладені на його підставі договори купівлі-продажу та державні акти на право власності на зазначену земельну ділянку прийняте з порушенням встановленої Земельним кодексом України процедури. Крім того, позивач зазначає про те, що всупереч ст. 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації", п. 2 Порядку проведення експертизи містобудівної документації, затвердженого постановою KM України від 20.10.2000 р. № 1577, експертиза проекту землеустрою та містобудівної документації не проводилась. Оспорюваним рішенням міської ради внесено зміни до Генерального плану міста Києва без проведення обов"язкової державної екологічної документації. Також КМР не були враховані публічні інтереси територіальної громади м. Києва, оспорюване рішення прийняте без інформування населення через ЗМІ про заплановану зміну цільового призначення земельних ділянок та про заплановану передачу цих земельних ділянок у приватну власність. При затвердженні містобудівного обґрунтування та внесенні змін до Генерального плану були порушені також громадські і приватні інтереси. Оскільки рішення Київради від 18.12.2008 р. № 922/922 прийняте з грубими порушеннями вимог законодавства, держаний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на підставі вказаного рішення, згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України підлягає визнанню недійсним. Також підлягають визнанню недійсним договори купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, укладені у подальшому між [PERSON] і [PERSON] та між [PERSON] та [PERSON], у зв"язку з продажем земельної ділянки особами, що не є її власниками, тобто не наділені повноваженнями по володінню, користуванню та розпорядженню нею. Для захисту порушеного права також необхідно відновити становише, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку за територіальною громадою м. Києва. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Відповідач Київська міська рада в судове засідання не забезпечила явку свого представника, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином. Представник відповідач [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, звернувся до суду з письмовими запереченнями, в яких просять відмовити в задоволенні позовних вимог заступника прокурора Голосіївського району м. Києва. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином, про що свідчать, зокрема, повідомлення про вручення поштових відправлень №№0312710036952, 0312710036936, причини неявки суду не повідомили. Третя особа Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в судове засідання не забезпечила явку свого представника, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Рішенням КМР від 18.12.2008 р. № 922/922 "Про передачу громадянам України земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському та Голосіївському районах м. Києва" відведено 975 громадянам земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд, а також 315 громадянам земельні ділянки для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському та Голосіївському районах м. Києва. Пунктом 892 зазначеного рішення КМР [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га на [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. На виконання вказаного рішення [PERSON] видано Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, який зареєстрований Головним управлінням виконавчого органу КМР (КМДА) 22.12.2009 р. за № 07-7-05106. 22.02.2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки на [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 19-20). 22.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу зазначеної вище земельної ділянки на [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 22-23) З тексту позовної заяви вбачається, що до прокуратури Голосіївського району м. Києва надійшло завдання прокуратури м. Києва за №05/3-6445 вих-11 від 23.01.2012 року щодо організації перевірки додержання вимог земельного законодавства з метою повернення земельних ділянок, визначених у рішенні Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.11.2011 року шляхом вжиття цивільно-правових методів заходу порушеного права територіальної громади міста Києва, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1,2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає про відсутність проекту землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки та відсутність погодження з контролюючими органами проекту відведення спірної земельної ділянки. Відповідно до ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 4 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Так, в судовому засіданні головуючим у справі суддею неодноразово роз'яснено сторонам їх процесуальні права та обов'язки, передбачені ст. ст. 27, 37 ЦПК України, зокрема, щодо подання належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень. Разом з тим, своїм правом на подання доказів представник позивача не скористався, а також не заявляв клопотання про витребування доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи в тому числі і щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до положень ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Так, під час розгляду справи, представник позивача зазначила, що усі докази, якими обґрунтовуються та, на її думку, доводяться позовні вимоги, містяться в матеріалах справи, а також те, що будь-які інші докази у справі - відсутні. Відповідно до тексту позовної заяви та пояснень представника позивача, що надані в судовому засіданні, проект землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки, а також погодження з контролюючими органами проекту відведення спірної земельної ділянки - відсутні. Проте, жодних доказів на підтвердження зазначених обставин, як то матеріалів перевірки або висновків, представником позивача надано не було. З урахуванням вищевикладеного, оскільки посилання позивача на відсутність проекту землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки, а також на відсутність погодження з контролюючими органами проекту відведення спірної земельної ділянки, жодним чином не підтверджені, суд приходить до висновку, що викладені в тексті позовної заяві факти не відповідають дійсності, в зв'язку з чим, на думку суду, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Крім того, з тексту позовної заяви вбачається, що, підставами для визнання недійсними оскаржуваних договорів була відсутність на момент їх укладення у відповідача [PERSON] та відповідно в подальшому у [PERSON] повноважень щодо володіння, користування та розпорядження спірною земельною ділянкою. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України визначені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Проаналізувавши всі необхідні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, можна дійти висновку, що в момент укладення оскаржуваного договору сторонами були дотримані всі необхідні умови, встановлені чинним законодавством. Зокрема, сторонами було встановлено, а нотаріусом було підтверджено, що оскаржувані договори було укладено із дотриманням усіх положень чинного законодавства та не суперечить їм. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на момент укладення договорів мали необхідний обсяг цивільної дієздатності для здійснення відповідних дій. Волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Сторонами під час укладення оскаржуваних договорів була дотримана й вимога щодо належної форми правочину, зокрема його письмовості, нотаріального посвідчення та державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Зі змісту оспорюваних правочинів вбачається, що [PERSON] у [PERSON] було придбано земельну ділянку за ціною 240104 грн., тобто відповідач [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі відплатного договору. Крім того, з договору, укладеного 22.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] про купівлю-продаж зазначеної вище земельної ділянки на [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] вбачається, що [PERSON] придбала у [PERSON] земельну ділянку за ціною 803000 грн., тобто набула право власності на підставі відоплатного договору. Таким чином, відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем. Згідно із Цивільним кодексом України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215-235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338). Стаття 215 ЦК України установлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Однак, ст. 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Отже, на правочин, укладений із порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання, згідно зі ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із чужого незаконного володіння (віндикація). Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Позивачем не було доведено підстав для визнання незаконним та скасування пункту 892 додатку № 1 до рішення Київської міської ради № 922/922 від 18.12.2008 р. "Про передачу громадянам України земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському та Голосіївському районах м. Києва" в частині передання у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1000 га на [ADDRESS], а також визнання недійсними договорів купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, укладених 22.02.2010 року між [PERSON] та [PERSON] та 22.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] Також, не підлягають задоволенню і інші вимоги, як похідні.

Outcome: dismissed