Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Рівнеобленерго» про визнання договору недійсним, в якому просить визнати недійсним з моменту укладення договір про користування електричною енергією, укладений 11 грудня 2006 року Закритим акціонерним товариством «Ей-І-Ес Рівнеенерго» та [PERSON] . В обґрунтування позову [PERSON] вказує, що в процесі розгляду справи №564/1135/16-ц за позовом ПрАТ «Рівнеобленерго» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення вартості не облікової електричної енергії, яка розглядалася Костопільським районним судом з`ясувалось, що з неї, як з особи на яку відкрито особовий рахунок у квартирі [ADDRESS] , ПАТ «Рівнеобленерго» просило стягнути завдані збитки у вигляді вартості необлікованої спожитої електроенергії в сумі 6133,46 грн, які останнє нарахувало за порушення Правил користування електричною енергією для населення, а саме за самовільне під`єднання проводів навантаження на ввідний кабель поза приладом обліку після відключення за несплату боргу, яке було виявлено ще 17.08.2015 року. При цьому, позов заявлено до неї, бо нею, начебто, укладено договір про користування електричною енергією і представником позивача 14.05.2018 року до матеріалів справи було долучено копію договора про користування електричною енергією, укладеного між Закритим акціонерним товариством «Ей-І-Ес Рівнеенерго» (на даний час Приватне акціонерне товариство «Рівнеобленерго») та, начебто, нею 11.12.2006 року. Зокрема, на момент укладання такого договору, квартира [ADDRESS] не була приватизована і основним квартиронаймачем рахувався [PERSON] - її брат, що підтверджується договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 20.12.2006 року, який укладений саме з ним. Приватизація квартири відбулась у 2010 році, що тгверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 22.12.2010 року та ягом про державну реєстрацію прав від 30.12.2010 року. Ухвалою Рівненського міського суду від 19 листопада 2018 року відкрито спрощене позовне провадження, з викликом сторін та з наданням часу відповідачу для подачі відзиву на позов. Відповідач, у встановлені судом строки, подав до суду письмовий відзив згідно якого вказав, що 11.12.2006 року між [PERSON] та ПрАТ «Рівнеобленерго», що до проведення державної реєстрації зміни типу Товариства з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство 10.05.2017р. мало назву ПАТ«Рівнеобленерго», яке є новим найменуванням ПАТ «АЕС Рівнеобленерго» (код ЄДРПОУ 05424874), яке було правонаступником ЗАТ «Ей-І-Ес Рівнеенерго», за заявою позивача було укладено договір про користування електричною енергією на об`єкті за адресою: [ADDRESS] та присвоєно особовий рахунок № [NUMBER] . Щомісяця позивачу як споживачу за договором відповідачем відпускалася електрична енергія та надсилалися відповідні рахунки на її ім`я, позивач споживала відпущену їй електричну енергію та оплачувала її обсяг згідно виставлених рахунків. Тобто між позивачем і відповідачем, окрім підписання договору про користування електричною енергією, склалися фактичні договірні відносини на предмет постачання та споживання електричної енергії. На підставі викладеного, просив відмовити в задоволенні вимог позивача. Ухвалою Рівненського міського суду від 14 лютого 2019 року задоволено клопотання представника позивача та залучено [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, з підстав, викладених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, з підстав, викладених у відзиві. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, виходив з такого. Судом встановлено що, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданим 22.12.2010 року та витягу про державну реєстрацію прав від 30.12.2010 року приватизація квартира [ADDRESS] приватизована в 2010 році. З оглянутого в судовому засіданні спірного договору про користування електричною енергією, укладеного між Закритим акціонерним товариством «Ей-І-Ес Рівнеенерго» (на даний час Приватне акціонерне товариство «Рівнеобленерго») та, [PERSON] 11.12.2006 року вбачається, що останній підписаний [PERSON] , паспорт серія [NUMBER] виданий 11.09.1999 року Костопільським РВ УМВС України. На виконання вимог ухвали Рівненського міського суду від 03 квітня 2019 року про витребування доказів Управління Державної Міграційної Служби України в Рівненській області надало суду інформацію вх. № 23739/10 від 10.05.2019 року про те, що паспорт серії [NUMBER] , виданий 11.09.1999 року Костопільським РВ УМВС України видано [PERSON] , [INFO] . З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що в договорі про користування електричною енергією від 11.12.2006 року представник енергопостачальника, укладав договір зі споживачем [PERSON] разом з тим на встановлення особи вказав паспорт серії [NUMBER] , який не підтверджує належність його цій особі. В судовому засіданні [PERSON] заперечувала факт, укладення вищезазначеного договору і наполягала, що підпис у спірному договорі вчинений не нею, вказала, що договір від її імені підписала інша особа. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов`язків сторін. Споживання електричної енергії без договору не допускається. Між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом та споживачем укладається один договір про постачання електричної енергії за усіма об`єктами споживача, які розташовані на території здійснення ліцензованої діяльності постачальником електричної енергії за регульованим тарифом. За взаємною згодою сторін можуть бути укладені окремі договори про постачання електричної енергії за кожним об`єктом споживача. При укладенні договору про постачання електричної енергії сторони визначають його зміст на основі типового договору. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі (ч. 1 ст. 205 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. Згідно ч. 1ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про суд практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", зокрема п.8 визначено, що відповідно до ч.1 ст.215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Суд не бере до уваги посилання представника відповідача на ту обставину, що позивач споживала відпущену їй електричну енергію та оплачувала її згідно виставлених рахунків, а відтак між ними склалися фактичні договірні відносини, з огляду на таке. Частина 2 ст. 509 ЦК України передбачає, що: «зобов"язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу». Частина 2 ст. 11 ЦК України визначає: «підставами виникнення цивільних прав та обов"язків, зокрема, є ...договори», а п.4 ст. 203 ЦК України вимагає вчиняти правочин у формі, встановленій законом. Так, суд приходить до висновку, що чинним законодавством не передбачено фактичних договірних відносин на підставі яких виникали б зобов"язання перед споживачем, в даному випадку [PERSON] , оскільки зобов"язання у споживача виникають лише на підставі укладеного договору про користування електричною енергією, в якому визначаються права, обов"язки та відповідальність сторін, а відтак споживання позивачем відпущену їй електричну енергію та плата її згідно виставлених рахунків ніяким чином не спростовують тих обставин, які стосуються саме предмету даного позову. Оскільки у поясненнях сторін даної справи містились істотні протиріччя, суд за клопотанням представника позивача ухвалою Рівненського міського суду від 30 серпня 2019 року, у справі була призначена судово-почеркознавча експертиза. Згідно з висновком експерта № 1.1-235/19 від 24.09.2019 року, підпис у договорі про користування електричною енергією від 11 грудня 2006 року та додатку до цього договору від 11.12.2006 року виконані не [PERSON] , а іншою особою. Враховуючи вищевказаний висновок експерта судом встановлено, що укладення спірного договору про користування електричною енергією від 11 грудня 2006 року та додатку до цього договору від 11.12.2006 року було здійснено не [PERSON] Суд враховує, що за змістом п.2 ч.2 ст.76 ЦПК України, доказом процесуальний закон визначає висновок експерта, а не висновок громадянина з вищою юридичною освітою та/або такого, що вважає себе спеціалістом у відповідній галузі, який не може підмінювати собою експертний висновок. Згідно з вимогами ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. Відповідно до вимог статей 110, 113 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта має бути мотивоване в судовому рішенні. Якщо висновок експерта буде визнано неповним або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Правова позиція щодо правозастування наведених норм процесуального законодавства неодноразово висловлена Верховним Судом України, зокрема в постановах від 25 грудня 2013 року № 6-94 цс13, від 09.12.2015р.№ 6-849цс15 та ін., де вказано, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, які мають значення для вирішення справи (ч.1ст.76 ЦПК України). Частиною 1 ст. 77 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч.2 ст.78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Принцип змагальності сторін в цивільному процесі передбачає, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають обґрунтувати свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Отже, провадження на основі змагальності передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України). Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. При цьому, в рамках даного провадження судом було вжито всіх необхідних умов та заходів, передбачених ЦПК щодо реалізації сторонами своїх прав. Зважаючи на те, що висновком експерта підтверджено, що підпис у договорі про користування електричною енергією від 11 грудня 2006 року та додатку до цього договору від 11.12.2006 року виконані не [PERSON] , а іншою особою, суд приходить до висновку, що договір про користування електричною енергією від 11 грудня 2006 року останньою не укладався та не відповідав внутрішній волі [PERSON] , а відтак вважається недійсним. Враховуючи вищевикладене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому позов підлягає задоволенню. При вирішенні питання щодо судових витрат позивача, то суд застосовує такі норми права. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. З матеріалів справи безспірно вбачається, що позивачем [PERSON] було понесено витрати по оплаті за проведення судової почеркознавчої експертизи, яка була оплачена [PERSON] відповідно до квитанції 0.0.1478511089.1 від 30.09.2019 року в розмірі 900 грн 48 коп. Таким чином, витрати пов`язані із проведенням експертизи в сумі 900 грн 48 коп., в силу приписів ст.133, 139 ЦПК України підлягають відшкодуванню з відповідача на користь позивача. Крім того, судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір у сумі 768,40 грн., що стверджується квитанцією № 0.0.1183872408.1 від 14.11.2018 року. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, із відповідача на користь позивача слід стягнути 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного, відповідно до вимог ст.ст. 15, 16, 203, 215 ЦК України та

Outcome: approved