Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

У травні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в наслідок ДТП, свої вимоги мотивував тим, що через винні дії відповідача [PERSON], мала місце дорожньо - транспортна пригода в результаті якої позивачу, як потерпілій особі була спричинена шкода, яка складається з шкоди, пов'язаної з лікуванням, з тимчасовою втратою працездатності; спричиненої пошкодженням транспортного засобу, майна, моральної шкода та збитків, у зв'язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом та просить стягнути вище вказану шкоду з відповідачки. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити позов, а саме: - відшкодувати збитки пов"язані з витратами на лікування в сумі 930 гривень 44 копійки; - відшкодувати збитки пов"язані з тимчасовою втратою працездатності зафіксованою медичним закладом з 11.04. 2011 року по 17.05. 2011 року в розмірі середньої заробітної плати в сумі 4 350 гривень; - відшкодувати збитки пов"язані з тимчасовою втратою працездатності у розмірі 1600 гривень, що не дозволило йому виконати договір підряду і змусило його сплатити штраф 1600 гривень; - відшкодувати збитки пов"язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого велосипеда в сумі 28 594 гривень; - відшкодувати збитки пов"язані з пошкодженням особистого майна планшета в сумі 1950 гривень; - відшкодувати моральну шкоду у розмірі 7 500 гривень та пеню за несвоєчасну сплату належного відшкодування з урахуванням інфляції та 3% річних. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явилась, про дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення, які повернулися на адресу суду з зазначенням причини повернення, за закінченням встановленого строку зберігання ( а.с.53 ). У відповідності до п. 99 " Правил надання послуг поштового зв'язку " , затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року, № 270, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою « Судова повістка », рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім'ї за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв'язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім'ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу. Згідно відомостей Відділу адресно - довідкової роботи ГУ ДМС України в м. Києві , [PERSON] [INFO], з 06 вересня 2011 року зареєстрована в [ADDRESS]. ( а. с. 43 ) Зі змісту ст. 74 ЦПК України, слідує, що судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Суд враховуючи згоду позивача, ухвалює провести заочний розгляд справи, відповідно до норм ст. ст. 224 - 233 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст.213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо. Судом встановлено, що відповідно до постанови Дарницького районного суду м. Києва від 26 травня 2011 року вбачається, що [PERSON] 08 квітня 2011 року об 16.35 год. по вулиці Урлівській в місті Києві, керуючи автомобілем " Хонда " д.н.з. [NUMBER] при виді велосипедиста [PERSON], який рухався в попутному напрямку, не прийняла всіх можливих заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного об'їзду і скоїла на нього наїзд, що призвело до пошкодження транспортного засобу та особистого майна позивача. Вказаною постановою [PERSON] визнано винною за ст. 124 КУпАП, постанова набрала законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі ( право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо ) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 « Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди » роз'яснено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Таким чином, у даних правовідносинах - відшкодування шкоди, завданої внаслідок джерела підвищеної небезпеки під час дорожньо-транспортної пригоди, цивільна відповідальність покладається на заподіювача шкоди незалежно від вини, тобто діє презумпція вини особи, яка завдала шкоду. Як передбачено статтею 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток ( дохід ), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно - курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до п. п. 33. 1. 4. п. 33. 1. Закону України « Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів » у разі настання дорожньо - транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування регламентної виплати ), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо - транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності ( у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику ( у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися зокрема зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують ( п. 35. 1. Закону ). Згідно з п. п. 37. 1. 3., 37. 1. 4. п. 37. 1. Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування ( регламентної виплати ) є: невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика ( МТСБУ ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо - транспортної пригоди. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 « Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки », у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком. Тобто, сам лише факт порушення страхувальником визначеного договором порядку повідомлення про настання страхового випадку за наявності повідомлення про настання такого випадку, не може бути підставою для відмови у здійсненні страхової виплати. У такому разі неповідомлення страхувальником або водієм забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо - транспортну пригоду, страховика про страховий випадок відповідно до ст. 33 Закону України « Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів » становить підставу для звернення страховиком із регресною вимогою до указаної особи ( осіб ) після виплати страхового відшкодування відповідно до п. 38.1. цього Закону. Суд відмовляє в позові до неналежного відповідача з цієї підстави і повинен вирішити позов по суті щодо іншого залученого судом до участі в розгляді справи відповідача. Таке роз»яснення містить п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції ». Як вбачається з офіційного сайту Єдиного реєстру судових рішень ( http://reyestr.court.gov.ua/ ) ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі головуючого Горелкіної Н.А., суддів Євграфової Є.П., Євтушенко О.І., Маляренко А.В., Ситнік О.М. від 04 листопада 2015 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 квітня 2015 року за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства " Страхова компанія " Дніпроінмед", [PERSON] про відшкодування шкоди, скасовано, цивільну справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Таким чином позов [PERSON] є передчасним, а тому і є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого не майнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи, до яких, зокрема, законодавцем віднесено визнання права. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі вищевикладеного та ст .ст. 1087, 1195. ЦК України Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 « Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди » Законом України « Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів », постановою Пленуму Верховного Суду України « Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції » постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 « Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки », і

Outcome: dismissed