Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

[PERSON] 18.05.2016р. звернулась до суду із позовом до [PERSON], яка діє від імені та в інтересах малолітнього [PERSON], та до [PERSON] про визнання договору дарування №158 від 27.01.2015 року, за яким [PERSON] подарував 1/2 частку житлового будинку по [ADDRESS], своєму малолітньому сину [PERSON], недійсним і повернути сторони за даним договором у первісний стан та вилучити з Єдиного державного реєстру прав власності на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності [PERSON] на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за вищевказаною адресою. В обґрунтування позову зазначено, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] належить позивачу та двом її малолітнім дітям по 1/6 частці, а 1/2 частка належала [PERSON] Відповідач [PERSON], маючи борг за кредитним договором, пропонував державним виконавцям звернути стягнення на 1/2 частку у вказаному домоволодінні, незважаючи на те, що він у вказаному домоволодінні не проживає тривалий час, та не утримує його, а постійно проживає сім'я позивача, в тому числі 2 неповнолітніх дітей. У зв'язку із ухиленням відповідача [PERSON] від утримання домоволодіння, та зважаючи на те, що в несучих стінах будинку з'явились тріщини, а літня кухня та сарай майже повністю зруйнувались, позивач за свій рахунок провела відновлювальні роботи, та відновленим нею спорудам були присвоєні нові літери. Служба у справах дітей відмовила у видачі дозволу на відчуження 1/2 частки вказаного домоволодіння в рахунок кредитної заборгованості [PERSON] З даного моменту відповідач дізнався, що неможливо звернути стягнення на нерухоме майно, яке належить малолітнім дітям, тому щоб не сплачувати борг банку, вирішив переоформити все своє нерухоме майно на малолітнього сина. Так, 27.01.2015 року [PERSON] з порушенням діючого законодавства та з порушенням права власності позивача та її малолітніх дітей, подарував [PERSON] 1/2 частку вищевказаного житлового будинку, надавши нотаріусу недостовірні та сфальсифіковані документи, зокрема недостовірну довідку форми №3, виготовлену від імені неіснуючого комунального підприємства "Шалгіс", в якій зазначено, що у спірному будинку проживає нібито один [PERSON], тоді як там проживає та зареєстрована родина позивача з 5 осіб. Крім того, при укладенні даного договору замість довідки про наявність самочинно побудованих об'єктів, відповідачі надали спільну заяву, в якій свідомо неправдиво вказали, що на момент укладення договору у спірному домоволодіння жодних реконструкцій не проводилось. Також, позивач вважає, що при укладенні договору дарування від 27.01.2015 року, відповідач надав нотаріусу сфальсифікований звіт оцінки майна від 19.12.2014 року, в якому фахівець оціночної фірми без виїзду на місце та огляду фактично побудованих об'єктів, оцінив неіснуючі об'єкти, а саме: замість фактично побудованого житлового будинку площею 95 кв.м., в звіті зазначено житловий будинок площею 112 кв.м., якого насправді немає, замість відновленого сараю під літ.З1 оцінюється сарай літ. В, який давно зруйнувався, а також замість недобудованого на той час навісу літ. Е, оцінюється літня кухня літ.Б, яка також зруйнувалась та не існує понад 2 роки. Вказане призвело до того, що малолітній [PERSON] за договором дарування набув право власності на 1/2 частку неіснуючих в природі об'єктів. Крім того, позивач вважає, що [PERSON] не мав права на укладення даного договору без дозволу служби у справах дітей приводу врахування прав дітей позивача. На підставі ст.ст. 224, 230, 232, 234, 358 ЦК України, позивач просить визнати договір недійсним. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги. Відповідач [PERSON], який також представляє інтереси [PERSON], та представник [PERSON] - [PERSON] заперечували проти задоволення позову. Представники 3-х осіб у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від Представника Служби у справах дітей надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, просить при постановленні рішення суду врахувати інтереси дитини [PERSON], та відмовити у задоволенні позову. Від третьої особи Боненко Т.Л. надійшла заява про розгляду справи у її відсутність, рішення залишає на розсуд суду. Суд, вислухавши сторони, перевіривши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню. Судом встановлено, згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1/6 частці кожному /а.с.10-11/. Також, відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 1/2 частка житлового будинку [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] /а.с.12/. У вказаних витягах зазначено опис об'єкта - [ADDRESS] - житловий будинок літ. А, літня кухня літ. Б., сарай літ.В, погріб з шиєю літ.Гпд, огорожа №2,4,5,7,8, споруди №3,6, І, ІІ, загальна площа 112,2 кв. м., житлова площа 67,2 кв.м. Згідно договору дарування від 27.01.2015 року, [PERSON] подарував малолітньому [PERSON], [INFO], від імені якого як законний представник діяла мати [PERSON], 1/2 частку у праві спільної часткової власності нежитлового об'єкта [ADDRESS] /а.с.13/. Згідно п.2 договору дарування, житловий будинок частка якого відчужується, за даним договором складається з: житловий будинок літ.А, загальною площею 112,2 кв.м., житловою площею 67,2 кв.м.; літня кухня літ.Б; сарай літ.В, погріб з шиєю літ.Гпд; огорожа № 2, 4, 5, 7 , 8; споруди № 3, 6, І, ІІ /а.с.13/. Відповідно до звіту про оцінку 1/2 частки нежитлового об'єкта, що належить [PERSON] по [ADDRESS], станом на 22.08.2014 року, вартість 1/2 частки житлового будинку за вказаною адресою, яка складається із: житловий будинок літ.А, загальною площею 112,2 кв.м., житловою площею 67,2 кв.м.; літня кухня літ.Б; сарай літ.В, погріб з шиєю літ.Гпд; огорожа № 2, 4, 5, 7 , 8; споруди № 3, 6, І, ІІ, становить 245175 грн. Вид вартості - оціночна (ринкова) вартість, підхід, використаний в процесі оцінки - порівняльний/а.с.109-118/. Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 989 від 14.10.2014 року надано дозвіл [PERSON], законному представнику малолітнього сина [PERSON], подарувати йому 1/2 частку нежитлового об'єкта по [ADDRESS], та [PERSON], як законному представнику малолітнього сина, прийняти у дар вказаний об'єкт нерухомості /а.с.162/. У заявах від 27.01.2015 року на ім'я приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т.Л., [PERSON] та [PERSON] зазначили, що об'єкт нерухомості за адресою [ADDRESS] відповідає відомостям, зазначеним у правовстановлюючих документах, реконструкція, а також виконання будівельних робіт з порушенням вимог, державними будівельними нормами, стандартами і правилами, самочинно не проводилось /а.с.160, 161/. [PERSON] нотаріусу була надана довідка форми №3 від січня 2013 року від імені житлово-комунального підприємства ПП "Шалгіс" про те, що в 1/2 частині будинку по [ADDRESS], що належить [PERSON], проживає 1 осбо - [PERSON] /а.с. 177/. Згідно повідомлення Адміністрації Центрального району від 19.06.2016 року, на підставі рішення конкурсної комісії від 12.08.2010 року припинено діяльність ПП "Шалгіс" щодо надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій комунальної власності м.Миколаєва. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із наступного. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ,3, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачем заявлені позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 27 січня 2015 року на підставі ст.ст. 71, 203, 215, 216, 224, 230, 232, 234, 358 ЦК України. Згідно ст. 224 ЦК України, правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. На вимогу заінтересованої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування. Так, згідно ст. 71 ЦК України, опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов'язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна. Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Тобто, правочин є нікчемним, якщо його вчинено опікуном всупереч інтересам дитини без дозволу органу опіки та піклування, а згода цього органу необхідна лише у випадку, коли дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується. При цьому спірний правочин - договір дарування від 27.01.2015 року вчинено відповідачем з отриманням дозволу органу опіки та піклування. Із матеріалів справи не вбачається, що вказаний правочин вчинено відповідачем всупереч інтересам його малолітньої дитини. Даних про те, що опікуном дітей позивача вчинено правочин всупереч інтересам дітей суду не надано, тому вказані норми не підлягають застосуванню до даних правовідносин. Відповідно до ст. 203 ЦК України: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 215 ЦК України встановлено: 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач також в обґрунтування недійсності договору дарування посилається на те, що правичин вчинено під впливом обману та внаслідок зловмисної домовленості представника обдарованого з дарувальником. Так, згідно ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Як слідує із п.20 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми ст. 230 ЦК України, не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно положень ст. 202 ЦК України, договір дарування є одностороннім правочином, та норми ст. 230 ЦК України на нього не поширюються. Таким чином, даний позов про визнання недійсним договору дарування із підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, задоволенню не підлягає. Згідно ст. 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними. Відповідно до п.22 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Однак, позивачем не надано доказів наявності умислу в діях представника неповнолітньої дитини на вчинення правочину всупереч інтересам дитини, та того, що укладення договору потягло несприятливі наслідки для дитини відповідачів. Згідно ст.234 ЦК України, встановлено: 1. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. 2. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. 3. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Відповідно до п.24 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", для визнання правочину фвіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно врахувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання його недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфіковано як фіктивний. Отже, позивач, що звертається до суду із вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Та вказана вимога позивачем не виконана, докази на підтвердження відсутності наміру відповідачів створити юридичні наслідки при укладенні договору дарування, суду не надані. Позивач також в обґрунтування своїх вимог щодо недійсності договору дарування вказала, що договір має бути визнано недійсним, так як відповідачем [PERSON] надана нотаріусу недостовірна довідка форми №3, невірна оцінка об'єкту нерухомості, та свідомо неправдива спільна заява відповідачів про відсутність об'єктів самозабудови. Та суд не може погодитись із доводами позивача в цій частині, оскільки позивачем не доведено в чому полягає порушення її прав. Відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним, може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Тобто, захисту у судовому порядку підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси, однак будь-які права позивача вчиненням вищевказаних дій не порушені. Тому відсутні підстави для задоволенні позовних вимог. Крім того, позивач вважає, що за вказаним договором дарування малолітній [PERSON] незаконо набув право власності на неіснуючі в природі об'єкти. Однак, суд не погджується із доводами позивача, оскільки згідно ст. 349 ЦК України, право власності на майно припиняється в разі його знищення, у разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Як вбачається з матеріалів справи співвласники майна змін до державного реєстру про знищення об'єктів нерухомості не вносили. У договорі дарування від 27.01.2014 року нотаріус зазначила опис об'єкту нерухомості, що відчужується, відповідно до даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, є необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають. Оскільки, судом відмовлено у позовних вимогах щодо визнання недійсним договору дарування, то не підлягають задоволенню вимоги про вилучення з Єдиного державного реєстру прав власності на нерухоме майно відомостей про реєстрацію прав власності [PERSON] на 1/2 частку житлового об'єкту, розташованого за адресою [ADDRESS]. Крім того, [PERSON] та [PERSON] не є належними відповідачами за даними вимогами, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Судові витрати, понесені позивачем відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed