Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача державного нотаріуса П"ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Романенко О.М. про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов"язання вчинити нотаріальну дію, мотивуючи свої вимоги тим, що після смерті її батька [PERSON], який помер [INFO], відкрилась спадщина на житловий будинок [ADDRESS]. В установлений законом строк та у передбаченому законом порядку позивачка звернулася до П"ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але постановою державного нотаріуса від 16.02.2015 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, зважаючи на те, що є розбіжності в адресі будинку у свідоцтві про право власності на будинок та технічному паспорті. Позивачка вважає дії нотаріуса незаконними, а тому звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд скасувати постанову державного нотаріуса від 16.02.2015 року та зобов"язати його видати свідоцтво про право на спадщину на будинок [ADDRESS]. 02.05.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити, зважаючи на те, що постанова є законною, а тому підстав для її скасування немає. У судовому засіданні позивачка повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачка у судове засідання не з"явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у своєму відзиві просить розглядати справу в її відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на житловий будинок [ADDRESS], що належав померлому на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 09.11.1994 року. Згідно із ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов"язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Позивачка відповідно до вимог діючого законодавства звернулася до П"ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Але постановою державного нотаріуса Романенко О.М. 16.02.2015 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про спадщину за законом у зв'язку із невідповідністю адреси в документах, що підтверджують право власності померлого на частину житлового будинку. Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст.. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із п. 1, 2, 9 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про нотаріат" нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Закону нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. Слід зазначити, що відповідно до п. 4.15 розділу ІІ Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно та відсутності заборони або арешту цього майна. Пунктами 1, 2, 3 розділу І Глави 13 Порядку нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам чинного законодавства. Відповідно до ст.. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як вбачається з письмових матеріалів справи, правовстановлюючий документ (свідоцтво про право власності) виданий на ? частину житлового будинку [ADDRESS], а технічний паспорт виданий на будинок [ADDRESS], що унеможливило ідентифікацію адреси та видачу свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, наявність розбіжностей у правовстановлюючих документах на об'єкт нерухомості, що є спадковим майном, що унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину, суд вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed