Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

28.04.2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, і просить суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Держбюджету України шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку, на його користь 2000000 гривень на відшкодування моральної шкоди, та 26000 гривень матеріальної шкоди, яка була заподіяна йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. Позовні вимоги мотивує тим, що внаслідок незаконних дій правоохоронних органів, що виражаються в незаконному притягненні його до кримінальної відповідальності за вчиненні тяжких злочинів, триманні під вартою, йому довелося отримувати юридичну допомогу адвокатів, вартість якої становить 26000.00 грн.. Крім того за час кримінального переслідування йому спричиненні моральні страждання, які призвели до порушення нормальних життєвих зв'язків, що вимагали від нього додаткових зусиль для організації життя. До закриття кримінального провадження він не міг знайти роботи, ускладнились сімейні та сусідські стосунки. Засосований слідство запобіжний захід, унеможливив його вільне пересування, що призвело до емоційної напруги та хвилювання. Втрачена перспектива реалізації особистих планів, звичок і бажань. Негативні емоції, переживання, постійні думки про наступні судові засідання та участь в них вплинули на спокій і стан його здоров'я, призвели до періодичного вживання заспокійливих лікувальних препаратів. У відкритому судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, з підстав наведених в позовній заяві. Представник відповідача - Державної казначейської служби України [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Вважає позов безпідставним та необґрунтованим, оскільки Державна казначейська служба України не вступала у правові відносини з відповідачами та позивачем щодо предмету спору, а тому не може нести будь- які зобов'язання перед останнім, та бути відповідачем в даному спорі. Представник відповідача - Бердичівського управління державної казначейської служби України в Житомирській області [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Прокурор Бердичівської місцевої прокуратури [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в розмірі 108025 грн.. Представник відповідача - Хмільницького відділу поліції ГУНП у Вінницькій області в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому порядку, про причини неявки суд не повідомив. Заяви про розгляд справи в його відсутності суду не надав. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, зясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України(далі ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16, ч. 1 ст. 20 Цивільного Кодексу України(далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності зі ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що вироком Бердичівського міськрайонного суду від 24.06.2015 року по кримінальній справі по обвинуваченням за ст.ст. 263 ч. 1, 310 ч. 2, 307 ч. 3 КК України [PERSON] визнано невинним в скоєнні вказаних злочинів та виправдано в зв'язку з недоведеністю участі у вчиненні цих злочинів(а.с. 8-33). Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 08.12.2015 року вище вказаний вирок Бердичівського міськрайонного суду залишений без змін, а апеляція прокурора - без задоволення(а.с. 34 - 49). Як встановлено в судовому засіданні, і не оспорюється сторонами, 22.09.2009 року постановою судді Хмільницького міськрайонного суду Качковського О.І., визнано винним за ст. 185 КУпАП, та застосовано адміністративний арешт строком на три доби. 23.09.2009 року відносно нього порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ст. 307 ч. 3 КК України. 25.09.2009 року позивача було затримано в порядку ст. 115 КПК України за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ст. 307 ч. 3 КК України. 29.09.2009 року слідчим СВ Хмільницького МВВС [PERSON], [PERSON] пред'явлено обвинувачення за ст. 307 ч. 3 КК України. 01.10.2009 року відносно позивача слідчим порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ст. 307 ч. 2, ст. 263 ч. 1 КК України. 02.10.2009 року відносно нього слідчим порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ст. 310 ч. 2 КК України. 12.10.2009 року Хмільницьким міськрайонним судом [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту, який 27.11.2009 року змінено - на заставу. 25.12.2009 року слідчим СВ Хмільницького МВВС [PERSON] йому пред'явлено остаточне обвинувачення за ст. 263 ч. 1, 310 ч. 2, ст. 307 ч. 3 КК України. Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України, визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ст. 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", виникає у випадках\~постановлення виправдувального вироку суду. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У відповідності до ч. 2 п. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується не залежно від вини фізичної чи юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі, внаслідок її незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Моральна шкода стосовно фізичних осіб,\~\~може бути визначена як фізичний або душевний біль та страждання, зазнані у звязку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна людина має право при визначенні її громадянських прав і обов'язків або будь-якого кримінального обвинувачення проти неї на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного терміну незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. Стаття 5 цієї Конвенції гарантує право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди. За змістом зазначених положень Конвенції під справедливим та відкритим розглядом протягом розумного строку слід розуміти також розумні строки ведення досудового слідства, оскільки відповідно до норм КПК України під час розслідування з приводу підозри у скоєнні кримінального злочину особа обмежується у певних правах та зазнає певні обмеження життя, зокрема: обмеження свободи пересування, свободи працевлаштування, свободи спілкування тощо. Відповідно до частин 2, 3 ст. 13 зазначеного Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться відповідно до розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова), у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Суд, вважає доведеним те, що позивач [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, при цьому, моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, слідства, прокуратури, суду, оскільки мається виправдувальний вирок суду відносно позивача, незаконність його перебування під слідством та судом встановлено цим вироком. Проте, щодо розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з часу незаконного перебування під слідством та судом позивача [PERSON], а саме понад 74 місяців 16 днів(з 22.09.2009 року по 08.12.2015 року). Мінімальний розмір заробітної плати на час прийняття судом рішення становить 3200 гривень, а тому відповідно до діючого законодавства на відшкодування моральної шкоди підлягає 238451 грн. (3200 грн. х 74 місяців 16 днів). Крім того суд при визначенні розміру моральної шкоди враховує, що в зв"язку з притягненням позивача до кримінальної відповідальності, він був позбавленний можливостей у повному обсязі реалізувати свої звички і бажання, порушилися його нормальні життєві зв'язки, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації його життя. До закриття кримінального провадження він не міг знайти роботи, ускладнились сімейні та сусідські стосунки, він був обмежений в пересуванні, вільному обранні свого місця проживання та перебування, відчував емоційну напругу та хвилювання, що підтверджується показами свідка [PERSON], та довідкою ПП [PERSON], та статтями в засобах масової інформації та на інтернет сайтах(а.с. 106, 107 -113). Крім того судом враховано, що після звільнення позивача з-під варти з 29.11.2009 року по 08.12.2009 року він знаходився на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні Бердичівської ЦМЛ з діагнозом: хронічний панкреатит, фаза загострення. З 09.12.2009 року по 25.12.2009 року, та з 03.03.2010 року по 17.03.2010 року знаходився на стаціонарному лікуванні в урологічному відділенні Бердичівської ЦМЛ з діагнозом: сечокам'яна хвороба, камені правої нирки та н/3 лівого сечоводу, що свідчить про погіршення здоров"я [PERSON], та підтверджується епікрізами(а.с. 114-16). Враховуючи наведені вище обставини справи, тривалість, характер, глибину та обсяг моральних страждань позивача, повязаних з притягненням його до кримінальної відповідальності(в т.ч. порушенням відносно нього кримінальної справи, предявленням обвинувачення, обранням міри запобіжного заходу, перебуванням під судом), виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд задовольняє вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди частково, тобто в сумі 600000 гривень. Відшкодування моральної шкоди відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Статтею 25 Бюджетного Кодексу України установлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. А тому суд вважає, що підлягає стягненню з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] в порядку відшкодування шкоди, завданої у звязку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, заподіяна моральна шкода в розмірі 600000 гривень, тобто позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Що стосується позовних вимоги про стягнення на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 26000 гривень, то на думку суду, дані позовні вимоги задоволенню не підлягають, з наступних підстав. Позивач просить стягнути на його користь 20000 гривень сплаченого гонорару за ведення кримінальної справи по його обвинуваченню на досудовому слідстві в Хмельницькому МВВС, та під час розгляду в Бердичівському міськрайонному суді, та апеляційному суді Житомирської області, що підтверджується довідкою адвоката [PERSON]В.(а.с. 50), а також гонорару в розмірі 6000 гривень, за надання правовової допомоги по його захисту, як підозрюваного під час розслідування справи СВ Хмельницького МВ УМВС України у Вінницькій області, що підтверджується довідкою адвоката [PERSON]В.(а.с. 51). Тобто, як вбачається з даних довідок позивач просить фактично стягнути судові витрати на правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст.ст. 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). В той же час зазначені витрати, як і будь-які посилання сторони в ході розгляду справи, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.10.2002 по справі № 30/63 в якій зазначено, що судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Крім того дана позиція узгоджується також з висновками Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеними у п. 48 його постанови № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». На думку суду, позивачем і його представником не надано суду належних доказів, які підтверджують понесення позивачем вказаних судових витрати на правову допомогу. Також позивачем і його представником не надано суду розрахунку вказаних витрат на правову допомогу. А тому, суд вважає, що відсутні правові підстави для стягнення на користь [PERSON] даної матеріальної шкоди.

Outcome: partial