Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

[PERSON] (скаржник) звернувся до Самарського районного суду м.Дніпропетровська зі скаргою на рішення, дії та бездіяльності державного виконавця Самарського відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Імакаєвої Ольги Володимирівни та державного виконавця Самарського відділу Державної виконавчої служби Більчук Олександра Андрійовича. В скарзі просить: визнати неправомірними бездіяльність та дії державного виконавця Імакаєвої Ольги Володимирівни щодо відкриття 05.06.2013 року виконавчого провадження № 39162417; визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Імакаєвої О.В. щодо не направлення [PERSON] копій постанови про відкриття виконавчого провадження; визнати неправомірними дії державного виконавця Більчук Олександра Андрійовича щодо накладення арешту на майно [PERSON] та заборону на його відчуження; просить скасувати зазначені вище постанови державних виконавців: від 05.06.2013 року про відкриття виконавчого провадження, про накладення арешту на майно боржника та заборону на відчуження майна боржника та про розшук майна боржника від 09.08.2013р. Справа судами розглядалася неодноразово. Обгрунтовуючи свої вимоги, заявник з урахуванням уточнень до скарги (а.с.1, 53-54 т.ІІ), посилається на те, що при відкритті 05.06.2013 року виконавчого провадження № 39162417 з виконання виконавчого листа № 2-772, виданого 10.09.2011 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська на виконання рішення суду, відповідно до якого з [PERSON] та [PERSON] на користь ВАТ «Дніпроенерго» стягнуто солідарно заборгованість за використану теплову енергію, судовий збір та вирати на ІТЗ в розмірі 4011 грн.00 коп., державним виконавцем було порушено вимоги Закону України «Про виконавче провадження», а тому оскаржувані постанови підлягають скасуванню. Заявник зазначив, що державний виконавець належним чином не направив заявнику копії постанови про відкриття виконавчого провадження, чим позбавив заявника права добровільно виконати рішення суду . Ухвалою Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 09.01.2014р. залучено до участі у розгляді даної справи посадову особу Самарського відділу Державної виконавчої служби (а.с.174 т.І). Ухвалою Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 17.01.2014р. залучено до участі у розгляді даної справи в якості заінтересованої особи - відкрите акціонерне товариство «Дніпроенерго» (а.с.57 т.ІІ). Ухвалою від 04.02.2014р. замінено назву заінтересованої особи з ВАТ «Дніпроенерго» на ПАТ «ДТЕК Дніпроенерго» (а.с.73 т.ІІ). У судових засіданнях представник заявника підтримав вимоги, викладені в скарзі, і просив їх задовольнити. Заінтересована особа - державний виконавець Самарського відділу Державної виконавчої служби Більчук О.А., в провадженні якого на даний час перебуває виконавче провадження №39162417 і який був залучений до участі у справі, вимоги заявника не визнав і в задоволенні скарги просив відмовити, посилаючись на те, що [PERSON] навмисно не виконує свої обов'язки і ухиляється від виконання судових рішень. Дії державного виконавця Імакаєвої О.В. щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та його дії щодо винесення постанов про накладення арешту на майно боржника, заборону на відчуження майна боржника та про розшук майна боржника від 09.08.2013р. є правомірними та такими, що відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження». Копії постанов були направлені своєчасно боржникові. Вважає, що підстави для задоволення скарги відсутні. Представник заінтересованої особи - ПАТ «ДТЕК Дніпроенерго», який є стягувачем у виконавчому провадженні, в судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги і просив відмовити в її задоволенні. Суд, заслухавши пояснення представника заявника та заінтересованих осіб, дослідивши матеріали справи та матеріали виконавчого провадження № 39162417, приходить до висновку про те, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цьогоЗакону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Згідно ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. Як встановлено судом, у червні 2013 року до Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції надійшов на виконання виконавчий лист № 2-772, виданий 10.09.2011 року Самарським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення [PERSON] та [PERSON] на користь ВАТ «Дніпроенерго» заборгованість за використану теплову енергію в сумі 4011 грн. 00 коп. та заява стягувача про примусове виконання рішення суду, в якій стягувач просить одночасно з винесенням постанови про відкриття провадження накласти арешт на майно боржника з метою повного та своєчасного виконання рішення суду та оголосити заборону на його відчуження (а.40 т.І). Цей виконавчий документ разом з заявою стягувача було передано на виконання державному виконавцю Імакаєвої О.В. 05.06.2013 року. В той же день - 05.06.2013 року державним виконавцем Імакаєвою О.В., у відповідності до вимог ч.2 ст. 25 ЗУ «Про виконавче провадження», винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-772 виданого 10.09.2011 року Самарським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення [PERSON] та [PERSON] на користь ВАТ «Дніпроенерго» боргу в сумі 4011 грн. 00 коп. (а.с. 42 ). 12.06.2013року державним виконавцем винесена постанова про стягнення із боржників виконавчого збору у розмірі 401 грн. 10 коп.(а.с.46 т.І). Посилання скаржника на те, що заява про відкриття виконавчого провадження подана до ВДВС неналежною стороною, тому державний виконавець зобов'язаний був відмовити у відкритті виконавчого провадження, суд не може прийняти до уваги, оскільки в матеріалах виконавчого провадження знаходяться документи про заміну найменування стягувача (а.96-98 т.ІІ, виконавче провадження № 39162417, а.с.3 ). Скаржник посилається на те, що державним виконавцем було порушено діюче законодавство в частині відкриття виконавчого провадження після спливу строку, встановленого ч. 1 ст. 22 Закону України "Про виконавче провадження" для пред"явлення виконавчого листа до виконання. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, зокрема, виконавчі листи, що видаються судами. Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Закону України "Про виконавче провадження" строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розсрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його постановлення. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, судове рішення набрало законної сили 05.08.2010 року, строк пред"явлення виконавчого листа до виконання до 05.08.2013р. (а.с.36 т.ІІ). З матеріалів справи вбачається, що заяву про відкриття виконавчого провадження стягувачем подано у червні 2013 року, тобто до закінчення строку для пред"явлення виконавчого документа до виконання (а.с. 40 т.І, а.с.35 т.ІІ). Таким чином, суд вважає що при винесенні оскаржуваної постанови від 05.06.2013 року державний виконавець Імакаєва О.В. діяла відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», яким передбачено, що державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. Порушень Закону України «Про виконавче провадження» з боку державного виконавця Імакаєвої О.В. при винесенні нею оскаржуваної постанови судом не встановлено. В подальшому виконавче провадження було передано на виконання державному виконавцю Більчук О.А. 26 липня 2013р. державним виконавцем в установленому порядку складено акт про неможливість здійснити опис й арешт майна, так як на дзвінки двері у квартиру боржника ніхто не відкривав і не відповідав (а.с.45 т.ІІ). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», наведеної вище, державним виконавцем Більчук О.А., з метою забезпечення виконання рішення суду, 09.08.2013 року винесено постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, про розшук майна боржника, відповідно до якої державним виконавцем накладено арешт на майно, що належить боржнику [PERSON] у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій в розмірі 4011 грн. 00 коп., та заборонено боржникові здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить боржникові, лише у межах суми боргу (а.с.46-47 т.ІІ). Порядок застосування арешту на майно боржника та порядок розшуку майна боржника регламентований положеннями ст.ст.40, 57 Закону України «Про виконавче провадження». З аналізу ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» слідує, що арешт майна боржника у межах суми стягнення застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. До того ж, арешт майна боржника не відноситься до заходів примусового виконання рішення суду, передбачених ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження», якими є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням. З наведеного вище вбачається, що державним виконавцем з метою забезпечення реального виконання рішення було накладено арешт на майно боржника в спосіб та порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Підстав прийти до висновку про порушення вимог закону під час винесення державним виконавцем оскаржуваних постанов судом не встановлено. Посилання заявника на те, що винесенням оскаржуваної постанови його було позбавлено можливості виконати рішення суду в добровільному порядку, суд вважає безпідставними, оскільки арешт майна боржника не відноситься до примусових заходів виконання рішення суду, а є лише заходом забезпечення виконання рішення суду. 20.08.2013 року [PERSON] ознайомився із матеріалами виконавчого провадження. Як вбачається зі змісту поданої скарги, [PERSON] мав бажання скористатись своїм право на добровільне виконання рішення суду. Отже, скаржник мав можливість та законні підстави для звернення до Самарського відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції з заявою про відкладення провадження виконавчих дій, оскільки відповідно до ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що перешкоджають провадженню виконавчих дій, або у разі несвоєчасного одержання сторонами документів виконавчого провадження, внаслідок чого вони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим законом, державний виконавець може відкласти виконавчі дії за заявою стягувача чи боржника або з власної ініціативи на строк до десяти робочих днів. Про відкладення виконавчих дій державний виконавець виносить відповідну постанову, про що повідомляє сторонам. В свою чергу, [PERSON] своїми правами, передбаченими Законом України «Про виконавче провадження» не скористався. При цьому [PERSON] і на даний час не позбавлений можливості добровільно виконати рішення суду. Принципом цивільного судочинства є виконуваність рішення суду, а у ст. 14 ЦПК України визначені ознаки обов'язковості судових рішень. Виконання рішення суду - є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Посилання представника заявника на те, що державним виконавцем шляхом накладення арешту на майно боржника було фактично звернуто стягнення на майно боржника -транспортні засоби: «Фольксваген Пассат» державний номер [NUMBER] та «Хюндай» - [NUMBER], чим порушені права боржника, є безпідставними та необгрунтованими, оскільки в оскаржуваній постанові зазначено лише про накладення арешту на майно боржника і заборону його відчуження, а не звернення стягнення на майно. Крім цього, станом на день розгляду справи жодної примусової виконавчої дії, в тому числі і з реалізації арештованого майна, державним виконавцем вчинено не було. Як зазначалось вище, незаконність винесення постанов про накладення арешту та розшук майна боржника на думку боржника полягає у причинному зв'язку із неотриманням боржником постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження. При вирішенні питання про законність оскаржуваної постанови від 05.06.2013 року, суд критично відноситься до посилань представника заявника на те, що копія постанови про відкриття виконавчого провадження не була своєчасно направлені боржнику, що на думку заявника та його представника є підставою для скасування оскаржуваних постанов, оскільки не направлення або несвоєчасне направлення боржникові копії постанови про відкриття виконавчого провадження не є підставою для скасування оскаржуваних постанов. Статтею 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено вичерпаний перелік підстав за наявності яких державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження. Судом встановлено, що підстав, передбачених ст. 26 зазначеного Закону для відмови у відкритті виконавчого провадження у державного виконавця не було. Відповідно до ч. 3 ст. 387 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободі заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. Згідно ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець - здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як встановлено ст.ст. 59-60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи обставини викладені вище, суд дійшов до висновку про те, що державні виконавці при винесенні 05.06.2013 року постанови про відкриття виконавчого провадження та 09.08.2013 року постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, про розшук майна, діяли в межах своїх повноважень та у суворій відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому в задоволенні вимог заявника про визнання протиправними бездіяльність та дій державних виконавців щодо винесення оскаржуваних постанов, їх скасування має бути відмовлено. Разом з цим, суд дійшов висновку про задоволення вимог заявника про визнання протиправною бездіяльності державного виконавця Імакаєвої Ольги Володимирівни в частині не направлення боржникові копій постанови від 05.06.2013 року про відкриття виконавчого провадження, з огляду на наступне. Частина 5 ст. 25 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлює, що копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові. Відповідно до ч. 1 ст. 31 ЗУ «Про виконавче провадження» копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Між тим, державний виконавець Самарського відділу Державної виконавчої служби Більчук О.А., який приймав участь у справі, не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 05.06.2013 року була направлена заявнику [PERSON].у встановленому законом порядку. Таким чином, посилання державного виконавця Самарського відділу Державної виконавчої служби Більчук О.А про те, що державним виконавцем Імакаєвою О.В. були виконані вимоги ЗУ «Про виконавче провадження» в частині направлення боржникові копій оскаржуваної постанови від 05.06.2013 року, не знайшли свого підтвердження під час розгляду скарги, а тому вимоги заявника в цій частині суд вважає обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Частина 2 ст. 387 ЦПК України визначає, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визначає оскаржувані рішення, діє чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його права чи свободи. При цьому суд не повинен вчиняти виконавчі дії. За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення вимог заявника в частині визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця Імакаєвої О.В. щодо не направлення боржникові [PERSON] постанови про відкриття виконавчого провадження від 05.06.2013 року відповідно до Закону. Враховуючи, що відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, суд позбавлений можливості поновити порушене право заявника щодо не направлення йому копій постанови від 05.06.2013 року, оскільки заявник про це не просить. За частиною 1 статті 387 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

Outcome: partial