Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

У квітні 2014 року позивач звернувся до суду з названим позовом, посилаючись на те, що з 07 березня 1990 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Проте спільне життя з відповідачкою не склалося через несумісність характерів, різні погляди на сімейне життя, суперечки та сварки. Це стало причиною припинення шлюбних відносин з січня 2014 року, вважає, що сім"я їх розпалась, миритися з відповідачкою не бажає, а тому просить шлюб розірвати. У судове засідання позивач не з"явився, подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримав, на розірванні шлюбу наполягає, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач також у судове засідання не з"явилася, про день, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов визнає і просить залишити їй прізвище [PERSON]. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Відповідно до ч.1 ст.110,ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред"явлений одним із подружжя, суд з"ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини подружнього життя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 07.03.1990 року, від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Проте спільне життя з відповідачкою не склалося через несумісність характерів, різні погляди на сімейне життя, суперечки та сварки. Ці обставини призвели до того, що сторони з січня 2014року остаточно припинили шлюбно-сімейні відносини, подружніх стосунків не підтримують, мають окремий бюджет, спільним побутом не пов»язані, проживають окремо. Відповідно до ст.24 СК України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, а тому примушувати позивача до спільного проживання з відповідачем суд вважає недоцільним. За таких обставин, суд вважає, що сім'я розпалась остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв"язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. За заявою відповідача суд вважає за необхідне залишити їй прізвище [PERSON] Позивач не ставить вимогу про відшкодування йому судових витрат, а тому суд вважає за можливе не стягувати з відповідача витрат по сплаті судового збору на користь позивача. На підставі ст.ст.105, 110, 112, 113, 115 СК України,

Outcome: approved