Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-18 00:00:00

22 червня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з наведеним позовом. На обґрунтування вимог зазначила, що від шлюбу з відповідачем мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. З вересня 2011 року відповідач ухиляється від виконання своїх обов"язків по вихованню дитини. З сином не спілкується, про його навчання, фізичний і духовний розвиток не піклується, матеріально не забезпечує. Дитина не знає відповідача як свого батька, не має до нього родинних почуттів. З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини, просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина. У судовому засіданні позивачка на підтримання позовних вимог ствердила, що після припинення подружніх стосунків з відповідачем у вересні 2011 року він жодним чином не цікавився життям сина, участі у його розвитку та утриманні не приймав, протягом тривалого часу не намагався з ним зустрітися, хоча реальної перепони до такого не було. Вважає, що її особисте небажання через напружені стосунки організовувати зустрічі батька із власною дитиною та психологічна підготовка сина до таких зустрічей не може бути завадою до виконання відповідачем своїх батьківських обов"язків. Відповідач позов не визнав. Суду пояснив, що на заваді виконання його батьківських обов"язків відносно сина стали неприязні стосунки з колишньою дружиною та її сім"єю. Позивачка не виявляє бажання підготувати сина та сприяти їх зустрічі. Натомість він не знає як йому поводитись при зустрічі з сином, про що з ним розмовляти та як пояснити свою тривалу відсутність. Свого права за рішенням суду визначити спосіб участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею не використав без поважних причин. Матеріального утримання сину не надає, оскільки позивачка такого не вимагала. Представник третьої особи у судове засідання не з»явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши сторони, дослідивши докази по справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що з 14 серпня 2010 року по 05 жовтня 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO]. З вересня 2011 року, після припинення подружніх стосунків між сторонами, дитина залишилася проживати з матір»ю у м.Миколаїв. Позивачка ствердила, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов"язків по вихованню дитини. Позов про позбавлення батьківських прав заявлено в порядку ч.1 ст.165 СК кодексу України позивачкою як одним із батьків. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. За змістом наведених правових норм ухилення від виконання обов'язків батьків з виховання дитини означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність), які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні зазначених обов'язків, коли особа має реальну можливість виконати їх, але не вчиняє відповідних дій. У даній справі судом встановлено обставини, які беззаперечно підтверджують навмисне свідоме ухилення відповідача від виконання ним обов'язків з виховання дитини. Частина 4 ст.155 СК України передбачає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої Законом. Зокрема, п.2 ч.1 ст.164 СК України встановлюється, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного суду України в пунктах 15 та 18 постанови №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання обов»язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов»язками. Як вбачається з довідки адміністрації ДНЗ №117 м.Миколаїв, який відвідує [PERSON] з 2013 року, батько дитини за період 2013-2017 років не цікавився життям дитини, не приймав участі у вихованні сина, не приводив дитину до групи та не забирав із садочка, не відвідував виховні заходи в групі з участю дитини (а.с.8). Вихователь ДНЗ №117 [PERSON], допитана у якості свідка, показала, що батька свого вихованця [PERSON] вона не знає, той жодного разу до дитсадка не приходив, успіхами сина не цікавився, не відвідував свята. Свідок [PERSON], яка є сусідкою позивачки та вхожа у її сім"ю, ствердила, що [PERSON] не знає. Син позивачки про батька ніколи не говорить. Чоловіче виховання і підтримку йому надають родичі з боку матері - дядько та дід. У відповідності до положень ч.1 ст.12 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року "Про права дитини" (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) та ст.171 СК України суд заслухав думку малолітнього [PERSON], який пояснив, що проживає з мамою, батька не знає, ніколи його не бачив, проти спілкування з ним не заперечує. Згідно рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 03 листопада 2015 року, [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] за врахування вікових особливостей та психологічного стану дитини на той час, а також запевнення батька про те, що він не мав фактичної можливості спілкуватися з дитиною вдома через неприязні стосунки з бувшою дружиною, в дитсадку, бо не знав який саме заклад відвідує син, а також, що надалі прийматиме посильну участь у вихованні сина, буде з ним спілкуватися і надавати утримання. У подальшому, листом Служби у справах дітей адміністрації Заводського району м.Миколаєва від 07 грудня 2015 року, відповідачу роз"яснено право і порядок звернення до суду з вимогою про визначення порядку участі його у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Відповідач у суді вказав, що після наведеного рішення суду з дитиною не зустрічався, участі у його вихованні не приймав, утримання чи іншого виду допомоги не надавав, правом звернення до суду з відповідним позовом про визначення порядку участі його у вихованні дитини та спілкуванні з нею про не скористався, не маючи до такого поважної причини. Як зазначається принципом шостим Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, малолітня дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості та в умовах турботи. Частинами 2,3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч.1 ст.12 цього ж Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.1 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, а також за нормою ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У розумінні положень частини 1 ст.164 СК України ухилення від виконання батьківських обов'язків передбачає систематичне невиконання обов'язку турбуватись про дітей, в чому воно б не виражалось (не годувати, не забезпечувати необхідним одягом, медичною допомогою, не задовольняти життєво важливих потреб дитини). Відповідач, як дитині виповнилося два місяці, від виконання своїх батьківських обов"язків самоусунувся. Участі у житті сина жодним чином не приймав, не спілкувався з ним та не допомагав матеріально. За цим, проявляючи повну бездіяльність у виконанні свого батьківського обов"язку, не поцікавився життям дитини, не відвідував його у дитсадку, хоча як вбачається з вищенаведеного рішення суду йому було відомо який дошкільний заклад відвідує його син. Маючи достатні можливості, відповідач не вчиняв дій, щоб налагодити родинні відносини, не поздоровляв сина зі святами, не дарував подарунків, взагалі ніяк про себе не заявляв. Крім того, після судового процесу про позбавлення відповідача батьківських прав, ініційованого позивачкою, його запевнення про наступну посильну участь у вихованні сина та вжиття заходів до спілкування з ним залишилися не реалізованими. Відповідальність за виконання своїх батьківських обов"язків протягом більш ніж шести років [PERSON] переклав на позивачку, яка, на його думку мала сприяти у їх виконанні, при чому сам він активної участі у вирішенні питання психологічної підготовки дитини до знайомства із батьком не прийняв. Така пасивність батька по відношенню до сина сприяла тому, що на даний час будь-яких сталих емоційних зв"язків між ними не існує, хлопчик не знає свого батька, жодного разу його не бачив. В ході судового розгляду відповідач не зміг пояснити як він у майбутньому бачить свою участь у вихованні сина. За присутності сина у судовій залі за опитування в ході розгляду справи, батько навіть не намагався поспілкуватися з ним, пояснити свою відсутність у його житті протягом тривалого часу, хоча ніхто йому у цьому не перешкоджав. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (з наступними змінами та доповненнями) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Як встановив суд у справі, відповідач самоусунувся від участі у вихованні дитини з 2011 року, коли вони з позивачкою припинили спільне проживання. Надалі він, знаючи адресу проживання дитини, місце розташування дошкільного закладу, який він відвідує, та маючи засоби для участі у вихованні, умисно з сином не спілкується, будь-яких дій, що свідчили б про турботу, не вчиняє, у тому числі не надає і матеріального утримання. Суд вважає, що така поведінка (бездіяльність) відповідача є винною. Суд не встановив, що позивачка чинить перешкоди участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею. Заяви відповідача про незгоду на задоволення позовних вимог про позбавлення його батьківських прав у даному випадку, на думку суду, не свідчать про його інтерес до дитини, а є лишень засобом самоствердження. За таких обставин, суд приходить висновку про доведеність достатніх підстав для застосування до відповідача крайнього заходу впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, яким є позбавлення батьківських прав, і ухвалює про задоволення позовних вимог. При цьому, мати створила належні умови для проживання дитини, за інформацією Миколаївського міського центру соціальних служб для сім"ї, дітей та молоді сім"я [PERSON] на обліку та під соціальним супроводом не перебувала (а.с.51). Службою у справах дітей Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 16 серпня 2017 року визнано недоцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо його малолітнього сина [PERSON]. У висновку вказано про відсутність документального підтвердження про невиконання відповідачем батьківських обов"язків. Однак, відповідач не представив документального підтвердження зворотному. Після рішення суду і звернення [PERSON] за роз"ясненням вирішення питання про участь у вихованні дитини, на які йде посилання у висновку, відповідач ніяких дій на встановлення зв"язку та спілкування з сином не чинив і наступні два роки. Разом із тим відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Наведений вище висновок органу опіки та піклування суд вважає недостатньо обґрунтованим, оскільки в ньому не наведено обставин, які підтверджують виконання батьком батьківських обов»язків, його бажання брати участь у вихованні дитини, як саме за даних обставин враховані інтереси дитини, зважаючи, що хлопчик за даними психологічної діагностики ніколи батька не бачив, хотів би з ним познайомитися, однак батько ніяких заходів до задоволення таких потреб дитини протягом більш ніж шести років не вживав. Суд, вважає, що в даному випадку буде в інтересах дитини позбавлення батька батьківських прав, який не проявляє жодної турботи про сина, участі у його житті не приймає, емоційного зв"язку із сином не має. Враховуючи наведене, оцінивши в сукупності надані докази по справі, суд вважає, що є правові підстави для застосування до [PERSON] крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина, а тому, задовольняє позов у повному обсязі.

Outcome: approved