Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно за заповітом, посилаючись на те, що є спадкоємцем за заповітом [PERSON], який є його дідом і який помер [INFO] року. Спадкодавець за життя залишив заповіт, яким заповідав все своє майно позивачу та відповідачу. До складу спадкового майна уввійшов житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по [ADDRESS], земельна ділянка площею 0,2153 га для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд розташоваої в [ADDRESS] та земельна ділянка площею 2,2028 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованої в межах Пилипівської сільської ради Фастівського району Київської області. При зверненні до нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено в зв"язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказане майно. [PERSON], звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], про визнання права власності на частину спадкового майна - обов"язкову частку посилаючись на те, що є спадкоємцем спадкового майна після смерті батька [PERSON], який після смерті залишив заповіт, яким заповідав все своє майно йому та [PERSON] Разом з тим, на час смерті спадкодавця він був людиною непрацездатною і має право на обов"язкову частку майна в спадщині. При подачі заяви до нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва в зв"язку з відсутністю правовстановлюючих документів на майно спадкодавця. Позивач та його представник за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Свої позовні вимоги обгрунтувавши тим, що спадкодавець залишив заповіт, яким заповідав частину свого майна позивачу та частину майна відповідачу. Позивач вчасно звернувся з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини але в зв"язку з ненаданням [PERSON], оригіналів документів на майно йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, рекомендувавши звернутися до суду. Позивач звертався із запитами до установ про надання документів які б підтверджували право власності на майно спадкодавця але йому було відмовлено, що призвело до звернення з даним позовом до суду. В задоволені зустрічного позову просили відмовити застосувавши строк позовної давності. Відповідач та його представник позовні вимоги [PERSON] визнали частково, а саме не заперечували проти визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину спадкового майна до складу якого уввійшов житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по [ADDRESS], земельна ділянка площею 0,2153 га для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд розташоваої в [ADDRESS] та земельна ділянка площею 2,2028 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованої в межах Пилипівської сільської ради Фастівського району Київської області. В іншій частині просили відмовити. Що стосується зустрічного позову просили його задовольнити в повному обсязі та визнати за [PERSON] на 1/2 частину майна що уввійшло до спадщини після смерті [PERSON], як обов"язкову частку в спадковому майні. Обгрунтувавши свої вимоги тим, що на час смерті [PERSON], який є батьком [PERSON], останній був непрацездатною особою так, як досяг пенсійного віку, є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, подав заяву до нотаріуса про прийняття спадщини та не відмовився від прийняття обов"язкової частки у спадщині. Обов"язкова частка у спадщині перевищує розмір частки за заповітом. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, матеріалами справи встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим виконавчим комітетом Пилипівської сільської ради Фастівського району Київської області від 28.01.2014 року (а.с.191). Після його смерті відкрилася спадщина на майно, до складу якого уввійшов житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по [ADDRESS], що належав спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Пилипівською сільською радою від 09.03.1992 року згідно рішення виконавчого комітету Фастівської райради від 06.12.1988 року за №173 (а.с.27). Земельна ділянка площею 0,2153 га для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд розташоваої в [ADDRESS], кадастровий нмер [NUMBER] згідно Державного акту серії [NUMBER] виданий на підставі рішення Пилипівської сільської ради №3/2-32-У від 10.09.2010 року та земельна ділянка площею 2,2028 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташованої в межах Пилипівської сільської ради Фастівського району Київської області, кадастровий номер [NUMBER] згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії [NUMBER] від 03.10.2007 року виданого на підставі розпорядження голови Фастівської районної державної адміністрації від 10.05.2007 року №349 (а.с.80). Спадкодавець залишив заповіт від 30 червня 2010 року посвідчений [PERSON], секретарем Пилипівської сільської ради Фастівського району Київської області, зареєстрований за №28, яким заповідав належне йому майно позивачу та відповідачу (а.с.19). Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Стаття 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з положенням ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Позивач та відповідач звернулися з заявами до нотаріальної контори про прийняття спадщини, на підставі чого Бігіч С.Ю. державний нотаріус Фастівської районної державної нотаріальної контори Київської області, була заведена спадкова справа №147/2014 після смерті [PERSON], який помер [INFO] року та надана відповідь [PERSON] (лист №1043/02-14 від 25.11.2016 року) про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно в зв"язку з відсутністю у спадкоємця оригіналу правовстановлюючих документів (а.с.10). Виходячі з умов Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ст.49 ЗУ "Про нотаріат" відмова нотаріуса є обгрунтованою. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" передбачив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду, що було зроблено позивачем. В свою чергу [PERSON], отримав відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв"язку з перебуванням у Фастівському міськрайонному суді цивільної справи за позовом [PERSON] та рекомендував йому звернутися до суду (а.с.242) [PERSON], звернувся до суду з зустрічним позовом та просив суд визнати за ним право власності на обов"язкову частку спадкового майна. Право на обов'язкову частку у спадщині - це особисте майнове право непрацездатних спадкоємців першої черги отримати визначену законом частку у спадщині незалежно від змісту заповіту. Відповідно до ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, що визначений ст. 1241 ЦК, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. Відповідно до ст. 69 Закону України «Про нотаріат», п.п. 5.5 п. 5 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус в обов'язковому порядку при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє коло осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Право на обов'язкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не пов'язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов'язкову частку. Право на обов'язкову частку у спадщині має особистий характер та не може переходити в порядку спадкової трансмісії. Коло спадкоємців, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, визначається на день відкриття спадщини. Нотаріус має пояснити спадкоємцю, який має право на обов'язкову частку у спадщині, його право на одержання належної частки спадщини. У ході розгляду справи було встановлено, що [PERSON], 13 червня 2009 року склав заповіт, згідно з яким належний йому на праві власності житловий будинок та земельну ділянку для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд заповідав по /2 частині [PERSON] та синові [PERSON], земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва заповідав [PERSON] На час відкриття спадщини [PERSON], відповідно до пенсійного посвідчення [NUMBER] від 17.02.2009 року Серії [NUMBER], було призначено пенсію за віком (т.І а.с.240). [PERSON] та його представника на те, що [PERSON] на час відкриття спадщини працював на ДП "АНТОНОВ", а тому не є непрацездатним, судом не може бути взято до уваги, оскільки згідно зі ст.1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" непрацездатними вважаються жінки - після досягнення 55 років та чоловіки - після досягнення 60 років; інваліди І, ІІ, Ш груп, незалежно від того, чи призначена їм пенсія. У разі, якщо особа досягла пенсійного віку, але продовжує трудову діяльність, вона не позбавляється права на обов'язкову частку у спадщині. Право на обов'язкову частку виникає лише у разі спадкування за заповітом, оскільки особи, що мають таке право, належать до спадкоємців за законом першої черги, а відтак, за відсутності заповіту (визнання його недійсним, усунення спадкоємців за заповітом від права на спадкування тощо) неодмінно закликаються до спадкування. Отже, обов'язковий спадкоємець наділений правом на спадкування у разі, якщо: він взагалі не вказаний у заповіті як спадкоємець; він прямо позбавлений права на спадкування змістом заповіту; частка спадщини цієї особи визначена змістом заповіту в меншому розмірі, ніж це встановлено законом. [PERSON] є сином померлого [PERSON], що стверджується свідоцтвом про його народження. Як достовірно встановлено в суді [PERSON] був непрацездатним на момент смерті батька, подав заяву до нотаріуса про прийняття спадщини і не відмовився від прийняття її, а тому суд вважає, він має право на обов'язкову частку у спадщині останнього незалежно від змісту заповіту. Згідно з положенням ч.3 ст.1241 ЦК України, будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов'язкову частку. Мова йде, зокрема, про заповідальний відказ та заповідальне покладення. Спадкування обов'язкової частки є правом, а не обов'язком спадкоємця. У зв'язку з чим такі особи мають реалізувати своє право шляхом прийняття спадщини, та, відповідно, можуть відмовитися від нього. При цьому малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, якщо не відмовилися від неї (ч. 4 ст. 1268 ЦК України). Позбавлення особи права на обов'язкову частку судом ЦК України не передбачає, хоча особа, яка має право на обов'язкову частку, може бути усунена від права на спадкування за правилом ст. 1224 ЦК України. При визначенні розміру обов'язкової частки у спадщині беруться до уваги всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини. Як достовірно встановлено, [PERSON], є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, після смерті [PERSON] До складу спадщини уввійшов житловий будинок та земельні ділянки, які належали спадкодавцю. Таким чином, право на отримання обов"язкової частки не може залежити від згоди інших спадкоємців. Але в разі заперечення проти видачі свідоцтва про право на спадщину на обов"язкову частку, то з відповідним позовом вони мають право звернутися до суду. З відповідним позовом [PERSON] до суду не звертався. Згідно із ч. 1 ст. 1241 ЦК України розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Серед таких обставин Пленум Верховного Суду України називає майновий стан спадкоємця (п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 № 7). Серед підстав для зменшення обов'язкової частки у спадщині в юридичній літературі вказують: 1) непідтримання спадкоємцем зв'язків зі спадкодавцем, незважаючи на потребу останнього в цьому; 2) погане поводження із ним; 3) нездійснення належного догляду; 4) надання заздалегідь неправдивих свідчень у суді проти спадкодавця; 5) звинувачення спадкодавця у вчиненні тяжкого злочину; 6) неповідомлення про те, що готується замах на життя спадкодавця; 7) не надання спадкодавцеві допомоги, коли той перебував у небезпеці; 8) аморальна поведінка обов'язкового спадкоємця не лише щодо спадкодавця, а й щодо інших спадкоємців, зокрема й тих, хто має право на обов'язкову частку; 9) виокремлення спадкоємцю певної частки майна ще за життя спадкодавця. Представником [PERSON], в своїх запереченнях зазначено, що [PERSON], на день смерті спадкодавця не проживав з ним, як і не надавав йому допомогу, яку спадкодавець в силу своєї хвороби потребував. [PERSON], та його представник хоча і заперечували проти позовних вимог [PERSON], але з позовом та заявами, як це передбачає чинне законодавство, про зменшення розміру обов"язкової частки у спадщині до суду не зверталися. Також, належних доказів на підтвердження вказаних заперечень до суду надано не було. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Що стосується заяви про застосування строку позовної давності до правовідносин про отримання обов"язкової частки, суд вважає вона не підлягає задоволенню. Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк , у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч.3 т.267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст.257 ЦКУ). За загальним правилом, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила . Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України. Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України "Здійснення права на спадкування") та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України "Оформлення права на спадщину). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Таку позицію висловив в постанові Верховний Суд України від 08.04.2015 року у справі 6-33цс15. Отже, для набуття права на спадщину спадкоємець має її прийняти на тільки встановленими законом способами, але і з додержанням встановлених законом строків. Загальний строк для прийняття спадщини дорівнює шести місяцям і починає вираховуватися з часу відкриття спадщини. Строк для прийняття спадщини - це строк преклюзивний (присікальний), протягом якого існує суб'єктивне право спадкування, тобто право на прийняття спадщини. Сплив цього строку зумовлює припинення права на прийняття спадщини. Однак, на відміну від інших преклюзивних строків, після спливу строку для прийняття спадщини суд за наявності підстав, зазначених у ч. 3 ст. 1272 ЦК, вправі визначити спадкоємцеві додатковий строк, достатній для прийняття спадщини. Водночас строк для прийняття спадщини не можна вважати одним із видів строків позовної давності, що передбачені главою 19 ЦК, оскільки нормами спадкового права передбачені особливі правила його застосування. Строк для прийняття спадщини, на відміну від строків позовної давності, не може бути призупинений або перерваний. Лише у виключних випадках строк для прийняття спадщини, пропущений спадкоємцем, може бути продовжений подібно до строків позовної давності, однак таке продовження відбувається вже на інших підставах та в іншому порядку. Згідно Постанови Пленкмк ВСУ "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 р. № 7 "Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов'язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Як встановлено судом [PERSON], вчасно звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини і вважається таким, що прийняв її. Після звернення ним до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено у його видачі від 31.10.2017 року, за існуванням справи у суді і з цього часу він довідався про порушення свого права. Таким чином, [PERSON] суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення позовних вимог [PERSON], як і не було здобуто таких доказів і в ході судових засідань. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, які не були спростовані сторонами, з урахуванням встановлених судами обставин, а тому позовні вимоги за зустрічним позовом підлягають задоволенню, а позов [PERSON] частковому задоволенню. Разом з тим, [PERSON], та [PERSON], в своїх заявах міститься вимога про стягнення судових витрат, які були сплачені при подачі позовів в розмірі 640 грн., який є мінімальним. Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладених судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов"язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. Утакому випадку сторони звільняються від обов"язку сплачувати одна одній розмір судових витрат.

Outcome: dismissed