Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

11.02.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, до якого 01.06.2017 року надала заяву про уточнення позовних вимог та просить визнати порушеним право позивача як споживача фінансових послуг банку з боку ПАТ "УкрСиббанк"; визнати дії та бездіяльність ПАТ "УкрСиббанк" такими, що ввели позивача в оману на укладання споживчого кредиту № 11306371000 від 27.02.2008 року, іпотечного договору від 27.02.2008 року, договорів поруки № 183504, 183505 від 27.02.2008 року; визнати несправедливими положення п. 1.2, 1.2.2, 1.3.1, 1.5, 4.8, 10, 13 споживчого кредиту № 11306371000 від 27.02.2008 року, включаючи ціну договору 59\~400,00 дол. США; визнати несправедливими положення п. 1.2, 1.2.2, 1.3.1, 1.5, 4.8, 10, 13 споживчого кредиту № 11306371000 від 27.02.2008 року з моменту укладання споживчого кредиту № 11306371000 від 27.02.2008 року; визнати недійсним договір споживчого кредиту № 11306371000 від 27.02.2008 року; визнати виконаним договір споживчого кредиту № 11306371000 від 27.02.2008 року; визнати недійсними договори поруки № 183504, 183505 від 27.02.2008 року; визнати недійсним договір іпотеки від 27.02.2008 року; припинити іпотеку та заборону № 81 відчуження за договором іпотеки від 27.02.2008 року; зняти заборону № 81 відчуження за договором іпотеки від 27.02.2008 року; визнати нечесною підприємницьку практику ПАТ "УкрСиббанк" щодо укладання споживчого кредиту № 11306371000 від 27.02.2008 року; зобовязати ПАТ "УкрСиббанк" повернути позивачу оригінал купівлі-продажу квартири [ADDRESS]; стягнути з ПАТ "УкрСиббанк" судовий збір у розмірі 275,20 грн., витрати за проведення судової експертизи у розмірі 34\~900,00 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 5\~000,00 грн.; відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. При цьому позивач посилається на те, що 27.02.2008 року між сторонами було укладено договір споживчого кредиту № 11306371000, за умовами якого позивач отримала у кредит кошти у розмірі 59\~400,00 дол. США зі сплатою 11,09 % за користування коштами. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором було укладено іпотечний договір від 27.02.2008 року та договори поруки № 183504, 183505 від 27.02.2008 року. Позивач вважає, що Банк ввів її в оману на укладання несправедливого споживчого кредиту № 11306371000 від 27.02.2008 року, у зв'язку із чим, змушена звернутися до суду із даним позовом. У судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ "УкрСиббанк" [PERSON] заперечував проти задоволення позову та просив застосувати строк позовної давності. Вислухавши позивача та представників сторін, допитавши експерта, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 27.02.2008 року між АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк", та [PERSON] було укладено договір споживчого кредиту № 11306371000, за умовами якого позивач отримала у кредит кошти у розмірі 59\~400,00 дол. США зі сплатою процентів за користування коштами шляхом внесення ануїтетних платежів у розмірі 645 дол. США /том 1 а.с. 11-14/. Відповідно до п. 1.3.1 договору споживчого кредиту № 11306371000 від 27.02.2008 року, за користування кредитними коштами протягом перших 30 днів, процента ставка встановлюється у розмірі 11,09 %. Положеннями п. 1.3.3 Договору визначено, що нарахування процентів за договором здійснюється щомісяця у два етапи за методом 30/360. З метою забезпечення виконання позичальником зобовязань за договором споживчого кредиту № 11306371000 від 27.02.2008 року, укладено: -Між АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк", та [PERSON] договір іпотеки від 27.02.2008 року, предметом іпотеки за яким є квартира [ADDRESS] /а.с. 15-16/; -Між АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк", та [PERSON] та [PERSON] договір поруки № 183505 від 27.02.2008 року /а.с. 17/; -Між АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк", та [PERSON] та [PERSON] договір поруки № 183504 від 27.02.2008 року. У ході розгляду справи за клопотанням сторони позивача у справі було призначено судову економічну експертизу. Так, висновком експертизи № 8688 від 21.10.2016 року /том 1 а.с. 163-237/ встановлено, що документально та нормативно не підтверджується відповідність розміру реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного подорожчання кредиту у грошовому виразі, визначених у договорі споживчого кредиту № 11306371000 від 27.02.2008 року (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) реальній процентній ставці (у процентах річних) та абсолютного подорожчання кредиту у грошовому виразі за вказаним кредитним договором на момент проведення експертизи, виходячи з встановленого за результатами дослідження. За результатами дослідження Додатку № 1 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» до договору споживчого кредиту № 11306371000 від 27.02.2008 року встановлено, що в ньому не визначено сукупну вартість кредиту в процентному значенні реальну проценту ставку (у процентах річних) ні за весь період кредитування, ні в розрізі кожного платіжного періоду та у грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді абсолютного значення подорожчання кредиту в розрізі кожного платіжного періоду, що не відповідає п. 3.2 Правил НБУ № 168 /том 1 а.с. 186/. Дослідженням встановлено, що за базовими умовами договору споживчого кредиту № 11306371000 від 27.02.2008 року за весь період кредитування, показник реальної процентної ставки (у процентах річних) становить 23,20 %, однак умовами договору реальна процента ставка не визначена. Якщо зі складу сукупної вартості кредиту виключити вартість експертної оцінки предмету забезпечення, то реальна процента ставка дорівнюватиме 12,66 %. Внаслідок виконання договору за період з 27.02.2008 року по 27.04.2015 року реальна процента ставка становить 19,44 %. Окрім того, висновком встановлено, що загальна сума документально підтвердженої сплаченої кредитної заборгованості за договором споживчого кредиту № 11306371000 від 27.02.2008 року (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) позичальником [PERSON] становить 52\~569,16 дол. США. У судовому засіданні 24.02.2017 року у режимі відеоконференції судом за клопотанням представника відповідача ПАТ «УкрСиббанк» було заслухано пояснення експерта [PERSON] щодо складеного нею висновку експертизи № 8688 від 21.10.2016 року. Судовий експерт пояснила, що повністю підтримує складений 21.10.2016 року висновок № 8688. Та між іншим вказала, що ПАТ «УкрСиббанк» не зарахувало на погашення заборгованості сплачені [PERSON] кошти у розмірі 2\~974,68 дол. США, про що експертом було вказано у висновку /том 1 а.с. 224/. Проаналізувавши висновок експертизи № 8688 від 21.10.2016 р. та з урахуванням пояснень експерта [PERSON], суд приймає до уваги як належний та допустимий доказ вказаний висновок експерта. Відповідно до п.1 Постанови ПВСУ №9 від 06.11.2009 р., цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються в тому числі Законом України від 12.05.1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів». Згідно зі статтею 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції, чинною на час укладення оспорюваного договору), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною другої зазначеною статті передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування із коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Аналогічні вимоги встановлені пунктом 2.1 постанови Правління Національного банку України за №168 від 10 травня 2007 року "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за №541/13808, яким передбачено, що банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом; вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, в включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Пунктом 3.1 зазначеною вище постанови визначено, що банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Відповідно до ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів", споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Пунктом дев'ятим зазначеної статті визначено, що під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Конституційний Суд України в рішенні від 10 листопада 2011року № 15-рп/2011 по справі № 1-26/201 зазначив, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п. 1 ч. 2 ст. 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Пунктом 5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів", підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається інформація для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Оскільки банк належними та допустимим доказами не підтвердив факт повідомлення споживача про те, що він несе валютні ризики під час виконання зобовязань за цим договором, а також, не надав письмові докази про повідомлення позивача про кредитні умови, а саме: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг(реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), повязаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяг; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; всупереч п.3.2 Правил ні кредитний договір, ні додатки до нього не містять графіку платежів та сукупної вартості кредиту, суд приходить до висновку, що позивач не отримав від Банку необхідної, повної та достатньої інформації щодо наданого йому кредиту. В процесі розгляду справи судом встановлено, що на виконання положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача представником ПАТ «УкрСиббанк» не надано. У зв'язку із чим, суд приходить до висновку, що оспорюваний кредитний договір № 11306371000 від 27.02.2008 року є таким, що за змістом прямо суперечить вимогам цивільного законодавства України, у зв'язку із чим наявні підстави для визнання його недійсним. Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Положеннями ч. 2 ст. 548 ЦК України регламентовано, що недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Таким чином, на підставі ч. 2 ст. 548 ЦК України суд приходить до висновку про недійсність договорів, укладених з метою забезпечення виконання позичальником зобовязань за договором споживчого кредиту № 11306371000 від 27.02.2008 року, а саме іпотечний договір від 27.02.2008 року та договори поруки № 183505 та № 183504 від 27.02.2008 року. Стаття 1057-1 ЦК України введена в дію з 03.11.2012 року та регулює правові наслідки недійсності кредитного договору, передбачаючи, що у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов'язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Оскільки, відповідно до висновку експертизи № 8688 від 21.10.2016 року та з урахуванням пояснень експерта [PERSON], загальна сума документально підтвердженої сплаченої кредитної заборгованості [PERSON] складає 52\~569,16 дол. США, та 2\~974,68 дол. США ПАТ «УкрСиббанк» не зарахувало на погашення заборгованості, суд приходить до висновку що [PERSON] сплатила Банку на виконання кредитного договору кошти у розмірі 55\~543,84 дол. США. Таким чином, оскільки за кредитним договором № 11306371000 від 27.02.2008 року [PERSON] отримала кошти у розмірі 59\~400 дол. США, то суд вважає, що позивач повинна повернути ПАТ «УкрСиббанк» різницю між отриманими грошовими коштами та сплаченими в сумі 3856,16 доларів США /59\~400 дол. США - 55\~543,84 дол. США/. Щодо заяви представника ПАТ «УкрСиббанк» про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. За загальним правилом (ч.1 ст. 261 ЦК України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. ч. 3, 4ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що про порушення свого права вона дізналася, коли за своїм матеріальними можливостями зрозуміла, що не в змозі виконати зобов'язання у тому розмірі, як вони несправедливо визначені умовами укладеного нею через недостатню інформацію щодо сукупної вартості кредиту, договору з відповідачем. У зв'язку із чим, звернувшись із позовом до суду 11.02.2016 року, та ознайомившись із висновком експертизи від 21.10.2016 року, яким підтверджено порушення Банком вимог цивільного законодавства України, позивач дотрималася встановленої ст.257 ЦК України загальної позовної давності у три роки. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] щодо визнання недійсними договору кредиту, іпотеки та поруки підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Так як наслідок суд застосовує двосторонню реституцію шляхом зобовязання позивача повернути ПАТ "УкрСиббанк" отримані від банку кошти у розмірі 3\~856,16 дол. США. Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що вказане рішення є підставою для скасування заборони відчуження № 81, накладеної на підставі договору іпотеки № 947 від 27.02.2008 року; повернення ПАТ "УкрСиббанк" [PERSON] оригіналу договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. При цьому суд зазначає, що позовна вимога [PERSON] про визнання кредитного договору виконаним є такою, що заявлена некоректно, у зв'язку із тим, що є взаємовиключною із вимогою про визнання договору недійсним. Крім того, позовні вимоги щодо визнання порушеним права позивача як споживача фінансових послуг банку, визнати дії та бездіяльність ПАТ "УкрСиббанк" такими, що ввели позивача в оману та визнання нечесною підприємницьку практику ПАТ "УкрСиббанк" суд вважає такими, що заявлені надмірно. Так як позивач отримавши у 2008 році від Банку кредитні кошти все ж користувалася ними. У зв'язку із чим, суд вважає, що вказані вимоги не підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн., суд зазначає наступне. Абзацом 3 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Позивачем не наведено, в чому саме в даному випадку полягає моральна шкода, з яких міркувань вона виходила, визначаючи її розмір у сумі 5000,00 грн., та якими доказами це підтверджується, у звязку із чим, суд зазначає, що відсутні підстави для задоволення вимог [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди. Стосовно позовних вимог [PERSON] про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн., суд зазначає наступне. Судом досліджено ордер серії ЧЦ № 000004245 від 11.02.2016 року /том 1 а.с. 28/ та виписку з договору про надання правової допомоги Л-10.12/15 /том 1 а.с. 29/. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Таким чином, враховуючи тривале перебування справи у провадженні суду /провадження відкрито 12.02.2016 року/, а також складність даної категорії справи, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн. підлягають задоволенню, так як підтвердженні та доведені. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, з відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за клопотання про призначення експертизи, у розмірі 275,20 грн. Відповідно до абз. 4 п. 45 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2017 року, після закінчення розгляду справи витрати, повязані з проведенням експертизи, підлягають розподілу судом на загальних підставах, визначених ст. 88 ЦПК України. У звязку з чим, з ПАТ «УкрСиббанк» підлягають стягненню витрати за проведення судової експертизи у розмірі 34\~900,00 грн. Проаналізувавши встановлені обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, так як частково обґрунтовані та доведені. При цьому суд вважає, що рішення суду відповідає встановленим ст. 3 ЦК України загальним засадам цивільного судочинства, зокрема щодо справедливості, добросовісності та розумності, зважаючи на те, що банк, як кредитодавець не поніс збитки в результаті визнання укладеного сторонами кредитного договору недійсним, отримавши всі передані позивачеві грошові кошти у валюті кредитування, в той час, як позивач такі збитки понесла через різкий та суттєвий ріст курсу грошової одиниці України до долара США у спірний період.

Outcome: partial