Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

Представник позивача звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання незаконним та скасування наказу, скасування рішення про державну реєстрацію та витребування земельної ділянки у державну власність. На підставу своїх вимог спирається на те, що відповідно до ст. 131-1 Конституції України на прокуратуру покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, визначеному законом. Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Дана норма ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» кореспондує ст. 56 ЦПК України. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року №3-рп/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо). Земля, положеннями ст. 14 Конституції України та ст. 1 ЗК України, визнана основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. У державній власності перебувають усі землі України, за винятком земель, переданих у приватну і комунальну власність. Виходячи із норм ст. ст. 13, 14 Конституції України, ст. ст. 177, 181, 324 гл. 30 Цивільного кодексу України земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. З положень ст. ст. 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, ст. ст. 11, 16, 167, 169, 374 ЦК України, ст. ст. 80, 84, 123, 124, 127, 128 ЗК України випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок. Ст. 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок із земель державної та комунальної власності у власність або користування. Правовідносини, пов'язані із вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула із державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Аналогічних правових позицій при вирішенні питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи притримується і Європейський суд з прав людини, який у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54 рішення). Таким чином, прийняття Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області з порушенням вимог земельного законодавства наказу про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення та протиправне вибуття землі із державної власності беззаперечно становить суспільний інтерес, а звернення із позовом прокурора на захист інтересу держави відповідає принципу розумної «пропорційності» між втручанням у права фізичної особи та інтересами суспільства. Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області є органом, що здійснює від імені та в інтересах держави правомочності, що пов'язані з володінням, користуванням і розпоряджанням земельними ділянками державної власності, тобто виступає суб'єктом владних повноважень у спірних правовідносинах, на який законом покладено обов'язок захищати порушені права держави у сфері земельних відносин, як політико-правової організації суспільства. Неналежне виконання ГУ Держгеокадастру у Черкаській області покладених на нього функцій, передача у власність [PERSON], земельної ділянки із порушенням встановленого порядку, свідчить про нездійснення належного захисту інтересу держави суб'єктом владних повноважень та являється виключним випадком для звернення прокурора з позовом до суду. Зважаючи на те, що прокурором оспорюється прийнятий Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області наказ, тому до суду він звертається в статусі позивача. Встановлено, що Добрянською сільською радою Маньківського району на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку (серія та номер [NUMBER]) [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,289 га., кадастровий номер - [NUMBER], розташовану в адміністративних межах Добрянської сільської ради, в межах населеного пункту, для ведення особистого селянського господарства. 05.08.2015 право власності на земельну ділянку зареєстровано за [PERSON], в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Підставою для внесення запису до Реєстру стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером: 23435011 від 05.08.2015. У подальшому, [PERSON] на підставі договору дарування серія та номер 867 від 05.08.2015 подарувала вказану земельну ділянку [PERSON], про що 05.08.2015 приватним нотаріусом Маньківського районного нотаріального округу Завірюхою О.В. вчинено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 23437500. У подальшому, наказом ГУ Держгеокадастру у Черкаській області №23-4486/14-17-СГ від 16.06.2017 [PERSON], надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення розміром 2 га., із земель державної власності у власність, розташованої в адміністративних межах Добрянської сільської ради Маньківського району Черкаської області за межами населеного пункту. На виконання наказу від 16.06.2017 [PERSON] виготовлено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність. 26.09.2017 Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області видано наказ №23-9207/14-17-СГ, яким затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель державної власності площею 2 га., (кадастровий номер - [NUMBER]) у приватну власність для ведення особистого селянського господарства в адмінмежах Добрянської сільської ради Маньківського району Черкаської області, за межами населеного пункту. 09.10.2017 право власності на земельну ділянку зареєстровано за [PERSON], в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Підставою для внесення запису до Реєстру стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером: 37462091 від 09.10.2017. Таким чином, [PERSON], попередньо реалізувавши своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства шляхом приватизації земельної ділянки площею 0,289 га., за кадастровим номером [NUMBER], розташованої в адміністративних межах (в межах населеного пункту) Добрянської сільської ради Маньківського району, повторно, безоплатно, на підставі ст. ст. 116, 118, 121 Земельного кодексу України отримала у власність земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер [NUMBER], розташовану в адміністративних межах Добрянської сільської ради Маньківського району, за межами населеного пункту. Наказ ГУ Держгеокадастру в Черкаській області прийнятий з порушенням вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст. ст. 116, 118, 121 Земельного кодексу України, а тому є протиправним та підлягає скасуванню, виходячи із наступного. Відповідно до п. «в» ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно з п. «б» ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара. Виходячи зі змісту ч. 4 ст. 116 Земельного кодексу України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз за кожним видом використання. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» громадяни України, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі менше 2,0 га, мають право на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених ст. 121 Земельного кодексу України для ведення особистого селянського господарства. Частиною 1 статті 56 Земельного кодексу України від 18.12.1990 передбачалося, що для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 га. З огляду на системний аналіз положень вищенаведених норм законодавства, досліджуючи співвідношення понять «особисте підсобне господарство» та «особисте селянське господарство» Верховний Суд України у справі № 6-228цс14 зробив обов'язки до застосування правовий висновок, що право на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених ст. 121 Земельного кодексу України для ведення особистого селянського господарства мають ті громадяни, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі не більше 0,6 га відповідно до приписів Земельного кодексу України від 18.12.1990. У такому випадку безоплатна передача земельної ділянки буде здійснюватися за загальним порядком, визначеним ст. 118 Земельного кодексу України. Таким чином, передбачена ст. ст. 116, 121 Земельного кодексу України одноразовість отримання земельної ділянки у власність означає, що особа, яка скористалась своїм правом і отримала у власність земельну ділянку меншу від граничної площі, передбаченої ст. 121 Земельного кодексу України, не має правових підстав для отримання у власність земельної ділянки цього ж цільового призначення вдруге, навіть площею, що складає різницю між гранично можливою та раніше отриманою у власність. Приймаючи оспорюваний наказ, Головне Управління Держгеокадастру в Черкаській області факт реалізації [PERSON] права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не перевірив, порушив вимоги земельного законодавства, що призвело до безпідставного вибуття землі із державної власності, а тому наказ головного управління про передачу такої ділянки у власність є незаконним та підлягає скасуванню. Статтею 152 Земельного кодексу України регламентовано, що захист прав на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсним рішень, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом способів. Згідно з ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів є, у тому числі, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, відновлення становища, яке існувало до порушення. У відповідності до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування згідно рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відновлення становища, яке існувало до передачі у власність [PERSON], земельної ділянки, можливе шляхом скасування рішення державної реєстрації прав та їх обтяжень індексним номером 37462091 від 09.10.2017, внесеним державним реєстратором Черкаської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації». Вивченням інформації наявної в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно встановлено, що спірна земельна ділянка на підставі договору оренди землі від 11.10.2017 передана [PERSON], у оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Кищенці» строком на 20 років. Речове право зареєстровано за ТОВ «Кищенці» 19.10.2017, номер запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 37637305. Статтею 1 Закону України «Про оренду землі» визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. На відміну від оренди землі право власності включає правомочності суб'єкта щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном. Таким чином, право оренди є похідним від права власності, а припинення першого є підставою для припинення послідуючого. Визнання незаконним та скасування рішення ГУ Держгеокадастру у Черкаській області про передачу [PERSON], у власність державної землі, визнання недійсним рішення державної реєстрації прав та їх обтяжень індексним номером 37462091 від 09.10.2017, припиняє правомочності [PERSON], як власника землі та є підставою для витребування земельної ділянки у державну власність у фактичного володільця - ТОВ «Кищенці». Необмежене право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння закріплене ст. 387 Цивільного кодексу України. При цьому, ст. 397 Цивільного кодексу України визначено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою (п. 3 ч. 1 ст. 399 Цивільного кодексу України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ст. 388 Цивільного кодексу України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Норма ст. 388 Цивільного кодексу України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Оскільки наказом ГУ Держгеокадастру у Черкаській області [PERSON], передано у приватну власність спірну земельну ділянку, та в подальшому між [PERSON], та ТОВ «Кищенці» був укладений договір оренди землі, стороною якого держава в особі відповідних органів не виступала, згоду на передачу землі у використання не надавала, тому захист права держави можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до добросовісного набувача - ТОВ «Кищенці». Відповідно до ст. 30 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Так як, спірна земельна ділянка розташована в адміністративних межах Добрянської сільської ради Маньківського району Черкаської області, тому справа підсудна Маньківському районному суду як суду першої інстанції загальної юрисдикції, що і змусило представника позивача звернутися з даним позовом до суду. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявні позовні вимоги та наполягав на задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача ГУ Держгеокадастру у Черкаській області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Кищенці» в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу та скасування рішення державного реєстратора визнав, проте позовні вимоги в частині витребування із володіння ТОВ "Кищенці" спірної земельної ділянки та стягнення з ТОВ"Кищенці" судових витрат не визнав. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд встановив наступні обставини та відповідні правовідносини: Положеннями статті 81 ЗК України передбачено, що кожен громадянин має право на безоплатне отримання земельних ділянок у власність.Порядок отримання громадянами у власність земельних ділянок регламентовано нормами ст.ст. 116, 118, 121 ЗК України. При цьому, законодавством встановлені певні обмеження у правах набуття права власності на земельні ділянки, а саме ч. 4 ст. 116 ЗК України передбачає однократне безоплатне отримання земельних ділянок у власність громадян у межах визначених норм по кожному виду користування. Передбачена ст. ст. 116, 121 ЗК України одноразовість отримання земельної ділянки у власність означає, що особа, яка скористалась своїм правом і отримала у власність земельну ділянку меншу від граничної площі, передбаченої ст. 121 Земельного кодексу України, не має правових підстав для отримання у власність земельної ділянки цього ж цільового призначення вдруге, навіть площею, що складає різницю між гранично можливою та раніше отриманою у власність. Визначений статтею 118 ЗК України порядок передачі земельної ділянки у власність застосовується при умові дотримання вимог ст. ст. 116, 121 ЗК України. Судом встановлено, що Добрянською сільською радою Маньківського району на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку (серія та номер [NUMBER]) [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,289 га., кадастровий номер - [NUMBER], розташовану в адміністративних межах Добрянської сільської ради, в межах населеного пункту, для ведення особистого селянського господарства (а.с.12). 05.08.2015 право власності на земельну ділянку зареєстровано за [PERSON], в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Підставою для внесення запису до Реєстру стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером: 23435011 від 05.08.2015 (а.с.13-20). [PERSON] на підставі договору дарування серія та номер 867 від 05.08.2015 подарувала вказану земельну ділянку [PERSON], про що 05.08.2015 приватним нотаріусом Маньківського районного нотаріального округу Завірюхою О.В. вчинено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 23437500 (а.с.13-20). Наказом ГУ Держгеокадастру у Черкаській області №23-4486/14-17-СГ від 16.06.2017 [PERSON], надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення розміром 2 га., із земель державної власності у власність, розташованої в адміністративних межах Добрянської сільської ради Маньківського району Черкаської області за межами населеного пункту (а.с.10). 26.09.2017 Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області видано наказ №23-9207/14-17-СГ, яким затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку сільськогосподарського призначення із земель державної власності площею 2 га., (кадастровий номер - [NUMBER]) у приватну власність для ведення особистого селянського господарства в адмінмежах Добрянської сільської ради Маньківського району Черкаської області, за межами населеного пункту (а.с.11). 09.10.2017 право власності на земельну ділянку зареєстровано за [PERSON], в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Підставою для внесення запису до Реєстру стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером: 37462091 від 09.10.2017(а.с.13-20). Із вищевикладеного вбачається, що [PERSON], попередньо реалізувавши своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства шляхом приватизації земельної ділянки площею 0,289 га., за кадастровим номером [NUMBER], розташованої в адміністративних межах (в межах населеного пункту) Добрянської сільської ради Маньківського району, повторно, безоплатно, на підставі ст. ст. 116, 118, 121 Земельного кодексу України отримала у власність земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер [NUMBER], розташовану в адміністративних межах Добрянської сільської ради Маньківського району, за межами населеного пункту. Відповідно до п. «в» ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно з п. «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 га. Виходячи зі змісту ч. 4 ст. 116 ЗК України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз за кожним видом використання. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» громадяни України, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі менше 2,0 га, мають право на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених ст. 121 Земельного кодексу України для ведення особистого селянського господарства. Частиною 1 статті 56 Земельного кодексу України від 18.12.1990 передбачалося, що для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 га. З огляду на системний аналіз положень вищенаведених норм законодавства, досліджуючи співвідношення понять «особисте підсобне господарство» та «особисте селянське господарство» Верховний Суд України у справі № 6-228цс14 зробив обовязкий до застосування правовий висновок, що право на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених ст. 121 Земельного кодексу України для ведення особистого селянського господарства мають ті громадяни, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі не більше 0,6 га відповідно до приписів Земельного кодексу України від 18.12.1990. У такому випадку безоплатна передача земельної ділянки буде здійснюватися за загальним порядком, визначеним ст. 118 Земельного кодексу України. Таким чином, передбачена ст. ст. 116, 121 Земельного кодексу України одноразовість отримання земельної ділянки у власність означає, що особа, яка скористалась своїм правом і отримала у власність земельну ділянку меншу від граничної площі, передбаченої ст. 121 Земельного кодексу України, не має правових підстав для отримання у власність земельної ділянки цього ж цільового призначення вдруге, навіть площею, що складає різницю між гранично можливою та раніше отриманою у власність. Позивач обгрутновуючи позовні вимоги зазначає, що приймаючи оспорюваний наказ, ГУ Держгеокадастру у Черкаській області факт реалізації [PERSON] права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не перевірив, порушив вимоги земельного законодавства, що призвело до безпідставного вибуття землі із державної власності, а тому наказ про передачу такої ділянки у власність є незаконними та підлягає до скасування. Суд погоджується з позицією позивача щодо незаконності даного наказу та необхідністю в зв"язку з цим його скасування, проте зазначає, що порушень земельного законодавства при його видачі в діях ГУ Держгеокадастру у Черкаській області не вбачає, оскільки 23.05.2017 до Головного управління звернулась [PERSON] в інтересах [PERSON], з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,0000 у власність для ведення особистого селянського господарства. Також, в заяві повідомлялось, що заявниця не використала право на безоплатну приватизацію земельної ділянки. До заяви було додано викопіювання бажаної земельної ділянки, довідка про невикористане право та документи, що посвідчують особу. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства) відповідності до частини 6 статті 1 18 Кодексу. Згідно ч. 7 ст. 118 ЗК України підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно- територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Враховуючи, що підстави для надання дозволу є вичерпними та передбачені законодавством, 16.06.2017 Головним управлінням надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою. В подальшому 11.09.2017 [PERSON] звернулась до Головного управління з клопотанням про затвердження розробленої документації із землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки. Ч. 8 ст. 118 ЗК України визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Ч. 7 ст. 186-1 ЗК України визначено, що органам, зазначеним у частинах першій - третій цієї статті, при погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не включені до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідно до ст. 50 Закону України «Про землеустрій». Ст. 50 Закону України «Про землеустрій» визначено вичерпний перелік документів який повинен містити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. В даному переліку не вказана обов'язкова наявність довідки про використане право на безоплатну приватизацію земельної ділянки. Діюче законодавство не передбачає обов"язку вимагати у фізичних осіб будь яких інших документів ніж ті, які передбачені проектом землеустрою. Ст. 152 ЗК України регламентовано, що захист прав на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсним рішень, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом способів. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є, у тому числі, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, відновлення становища, яке існувало до порушення. У відповідності до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування згідно рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно інформації наявної в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вбачається, що спірна земельна ділянка на підставі договору оренди землі від 11.10.2017 передана [PERSON], у оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Кищенці» строком на 20 років. Речове право зареєстровано за ТОВ «Кищенці» 19.10.2017, номер запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 37637305 (а.с.13-20). Ст. 1 Закону України «Про оренду землі» визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. На відміну від оренди землі право власності включає правомочності суб'єкта щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном. Позивач обгрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що визнання незаконним та скасування рішення ГУ Держгеокадастру у Черкаській області про передачу [PERSON], у власність державної землі, визнання недійсним рішення державної реєстрації прав та їх обтяжень індексним номером 37462091 від 09.10.2017, припиняє правомочності [PERSON], як власника землі та є підставою для витребування земельної ділянки у державну власність у фактичного володільця - ТОВ «Кищенці» та в обгрунтування своє позиції зазначає про застосування до даних правовідносин положень ст. ст.387, 388, 397 ЦК України, а саме: необмежене право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння закріплене ст. 387 Цивільного кодексу України, ст. 397 ЦК України визначено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе, право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою (п. 3 ч. 1 ст. 399 ЦК України), право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Проте суд не погоджується з даною позицією позивача, оскільки у відповідності до п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно ч.3 ст. 388 ЦК України ящо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Судом встановлено, що дійсно спірна земельна ділянка передана [PERSON] в оренду ТОВ «Кищенці» на підставі договору оренди від 11.10.2017 року строком на 20 років. Договір оренди було зареєстровано у встановленому законом порядку19.10.2017 року. Відповідно до ст. 387 ЦК України, Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Право власника витребувати майно від добросовісного набувача закріплено у ст. 388 ЦКУ, яка передбачає таке право на витребування у особи (добросовісного набувача), який за відплатним договором придбав таке майно у особи, яка не мала права його відчужувати. Таким чином, з аналізу змісту вказаних вище норм законодавства вбачається, що при укладенні договору оренди землі, його власник не відчужує право власності на таке майно, а лише передає орендареві майно тимчасово у володіння та користування (без переходу у власність). Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оренду землі», орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Згідно ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі», перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі, а відповідно договору оренди землі від 11.10.2017 року укладеного з нинішнім власником землі та ТОВ «Кищенці» (п.40), перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи а також, реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору оренди землі. Таким чином, з огляду на вищезазначене, вбачається, що позивач дійшов до помилкового висновку про застосування положень ст. 388 ЦК України у відношенні відповідача - ТОВ"Кищенці" відносно витребування земельної ділянки з незаконного володіння ТОВ «Кищенці», оскільки Тов"Кищенці" не придбавало за відплатним договором у [PERSON] дану земельну ділянку, а користується даною земельною ділянкою на підставі правочину, а саме договору оренди землі укладеним між [PERSON] та ТОВ "Кищенці". Тому на думку суду, положення ст. 388 ЦК України не застосовується, якщо щодо спірного майна укладено правочин, що відображено у постанові ВС/КЦС у справі № 755/20923/14-ц від 03 травня 2018р. Водночас у цій постанові також підкреслюється неможливість віндикації відчуженого. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору, тому позовні вимоги в частині витребування із незаконного володіння ТОВ "Кищенці" спірної земельної ділянки задоволенню не підлягають не вбачає підстав для витребування спірної земельної ділянки з його володіння, так як договір оренди є діючим та укладений у встановленому законом порядку. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, суд дійшов висновку про необхідність у частковому задоволенні заявлених вимог. Враховуючи вищевикладене судові витрати суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] згідно вимог ст. ст. 133, 141 ЦПК України, враховуючи пропорційність та обгрунтування до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, поведінку сторін під час розгляду справи, з урахуванням відсутності в діях відповідачів ГУ Держгеокадастру у Черкаській області та ТОВ "Кищенці" будь-яких дій щодо порушення діючого законодавства України. На підставі викладеного та

Outcome: approved