Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини. Свої вимоги мотивує тим, що між нею та відповідачем 25 травня 2005 року було укладено шлюб, який був було зареєстрований у відділі РАГС Нікопольського міського управління юстиції за актовим записом № 223. Від даного шлюбу мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO]. 05 листопада 2008 року шлюб між ними було розірвано. 05 вересня 2012 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON], у зв'язку з чим взяла собі прізвище «[PERSON]». До 18 березня 2011 року дитина проживала з нею, що не викликало у відповідача жодних заперечень. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2008 року відповідачу було встановлено наступний спосіб участі у вихованні дочки [PERSON]: щотижня [PERSON] забирає доньку з дитячого садку по п'ятницях о 16.00 годині і дитина знаходиться у нього вихідними днями, а о 18.00 годині неділі він приводить дитину до матері. У п'ятницю, 18 березня 2011 року, відповідач, діючи на підставі зазначеного рішення суду про визначення способу участі у вихованні доньки, самоправно, без її згоди, змінив її місце проживання, та з того часу утримує її у себе, ізолюючи від матері. У зв'язку з тим, що між ними виник спір з приводу місця проживання малолітньої дитини, позивачка просила пред'явлений нею позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з"явився, про час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою про вручення судової повістки (а.с.38 т.3), заяви про розгляд справи у його відсутність не надав. Зі згоди позивача суд вважає можливим розглядати справу у порядку заочного розгляду справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. У судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав, на їх задоволенні наполягав та пояснив, що відповідач, у порушення рішення Нікопольського міськрайонного суду від 21 січня 2008 року, яким йому було встановлено спосіб участі у вихованні дитини, самоправно, без згоди матері дитини вивіз дитину у іншу область, ізолював дитину від матері. Представник третьої особи Канчук І.І. у судовому засіданні позов [PERSON] підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити. Пояснив суду, що сім"я [PERSON] давно перебуває у полі зору органу опіки та піклування і соціальних служб м. Нікополя. Приводом для цього стали постійні звернення матері з приводу неадекватної поведінки та вчинків [PERSON], який у порушення рішення суду своєчасно не повертав дитину, а потім вивіз дитину у іншу область. Орган опіки та піклування неодноразово намагався обстежити житлово-побутові умови, в яких батько утримує малолітню [PERSON], але жодного разу [PERSON] до свого помешкання представників органу опіки не допускав, у зв'язку з чим встановити, в яких умовах проживає дитина не виявляється можливим. Йому відомо, що помешкання [PERSON] в м. Нікополі було від'єднано від газопостачання та опалення у зв"язку зі створенням з боку [PERSON] аварійної обстановки у квартирі. Будь - яких виключних підстав, які б дозволяли розлучати дитину з матір'ю, не має. Представник третьої особи Шилов М.Г. у судовому засіданні позов [PERSON] підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити. Пояснив суду, що [PERSON] самоправно забрав дитину від [PERSON], вирвавши дитину з рук матері та утримував її у себе, повністю ізолюючи від матері. На будь-який контакт з представниками служби у справах дітей відповідач не йшов, до помешкання представників соціальних служб не допускав, у зв"язку з чим мати дитини неодноразово зверталася до служби у справах дітей. Коли відповідач вивіз дитину в смт. Устинівка, вони слідкували за долею дитини і їм стало відомо, що відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за неналежне виконання своїх батьківських обов"язків. Вважає, що така поведінка [PERSON] порушує права дитини на безпечне середовище існування, охорону здоров'я. Виключних підстав, які б давали можливість розлучити дочку з її матір"ю, немає. Представник третьої особи Семенова В.А. у судовому засіданні позов [PERSON] підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити. Пояснила суду, що соціальна робота з сім"єю [PERSON] проводиться приблизно з 2010 року у зв'язку з систематичними порушеннями встановлених судом правил участі у вихованні [PERSON] з боку батька, який утримував дитину, не давав дівчинку матері навіть для спілкування. При таких обставинах Нікопольський міський центр соціальних служб для сім"ї, дітей та молоді підтримує матір у даному спорі. Заслухавши представника позивача, представників ІІІ осіб, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За змістом ст. 13 СК України частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. У відповідності до принципу 6 Декларации прав дитини Генеральної асамблеї ООН, прийнятої 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Таким чином, за наведеною нормою матеріального права, мати і малолітня дитина не можуть бути розлучені між собою, якщо необхідність такого разлучення не викликана виключними обставинами. Декларація прав дитини є актом міжнародного права, а тому може регулювати тільки випадки законного розлучення матері та дитини. Випадки розлучення, що не грунтуються на законі, протирічать правовій природі Декларації та не охоплюються її змістом. Конкретні форми і підстави законного розлучення матері і дитини встановлені національними законами кожної держави, котра ратифікувала Декларацію. Правовими формами розлучення матері і дитини в Україні є відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав та позбавлення її батьківських прав. Вичерпні підстави для прийняття судами відповідних рішень за даними категоріями справ встановлені ст.ст. 161, 162, 164 СК України. Інших підстав для відібрання дитини від матері чи позбавлення її батьківських прав немає. Таким чином, приведені в ст.ст. 161, 162,164 СК України випадки і є тими виключними обставинами, которі, у розумінні принципу 6 Декларації, можут служити підставою для законного розлучення матері і її малолітньої дитини. При таких обставинах, критерієм ухвалення рішення на користь батька при розгляді справ про визначення місця проживання малолітньої дитини може бути лише наявність та доведеність в силу ст.ст. 60,61 ЦПК вищевказаних включних обставин. В інших випадках мати і малолітня дитина не можуть бути розлучені. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України при вирішенні спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Вивчення приведених обставин, в силу норм ст. 13 СК України не може приводити до висновку, що суперечить принципу 6 Декларації, оскільки цим принципом вже прийнятий до уваги особливий зв'язок матері та дитини, що формується від зачаття та вагітності і триває між ними все подальше життя. Виключні обставини, що дозволяють розлучити мати і дитину на законних підставах, випливають з порушення батьками своїх батьківських обов'язків, що є предметом розгляду в силу ч. 1 ст. 161 СК України. Як встановлено в судовому засіданні 25 травня 2005 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований у відділі РАЦС Нікопольського міського управління юстиції за актовим записом № 223, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (т.1, а.с. 8). Від даного шлюбу сторони мають малолітню доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (т.1, а.с.7). Рішенням суду від 05 листопада 2008 року шлюб між сторонами було розірвано (т. 1, а.с.9), та в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний запис, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (т.1,а.с.6). 05 вересня 2012 року позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON], у зв'язку з чим взяла собі прізвище «[PERSON]». До 18 березня 2011 року дитина проживала з позивачкою, що не викликало у сторін жодних спорів. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2008 року відповідачу було встановлено наступний спосіб участі у вихованні дочки [PERSON]: щотижня [PERSON] забирає доньку з дитячого садку по п'ятницях о 16.00 годині і дитина знаходиться у нього вихідними днями, а о 18.00 годині неділі він приводить дитину до матері (т.1., а.с. 33,34,35). Таким чином, суд приходить до висновку, що постійним місцем проживання малолітньої [PERSON] було саме помешкання позивачки. 18 березня 2011 року відповідач, самоправно, без згоди матері, змінив місце проживання дитини, та з того часу утримував її у себе, ізолюючи від позивачки. Ці обставини підтверджуються як поясненнями свідків так і матеріалами справи. Свідок [PERSON] пояснила суду, що знає [PERSON] давно як хорошу людину, люблячу матір. Була свідком того, як одного разу [PERSON] їхав на велосипеді по проїзній частині проспекту Трубників в м. Нікополі, де на той час був пожвавлений рух автомобілів. Його донька [PERSON] знаходилася при цьому поряд з ним на дитячому велосипеді, будучи прив"язана мотузкою до велосипеду батька. [PERSON] було абсолютно байдуже до дитини, що їхала позаду серед автомобілів. Після того, як відповідач побив [PERSON], вона з дітьми жила деякий час у неї. Відповідач приходив сварився, погрожував. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знає позивача як хорошу матір, добру, чесну людину. Відповідач дуже погано відносився до сина позивачки від першого шлюбу. Коли забирали дитину у відповідача було дуже холодно, але [PERSON] була легко, не по сезону одягнена. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідач інколи бив позивачку тому вона пішла від нього. В судовому засіданні також встановлено, що з 20.11.2012 року [PERSON] самоправно, без згоди матері, вивіз дитину до смт. Устинівка Кіровоградської області і з того часу постійно змінював та зазначав різні адреси місця проживання. Відповідач і раніше неодноразово порушував умови участі у вихованні малолітньої [PERSON], не повертаючи її вчасно матері, про що свідчать її систематичні звернення до правоохоронних органів (т.1,а.с.30,31,32,207,208,209,210,211,212,213,т.2, а.с. 58,59,60,61,62,63). Виконуючи вимоги принципу 6 Декларації прав дитини, суд не встановив жодних виключних обставин, які б дозволяли розлучити [PERSON] з її малолітньою дитиною. [PERSON] на диспансерному обліку у Нікопольському ПНД, НВ ПНД та КВД не перебуває (т.1., а. с. 25- 27), за місцем проживання та колишнім місцем роботи характеризується позитивно (т.1, а.с.20,21), створює усі належні матеріально - побутові умови для нормального проживання, виховання та всебічного розвитку малолітньої [PERSON] (т.1, а.с. 14, т.2, а.с. 44). Орган опіки та піклування висловився за доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з її матір'ю (т. 2, а. с. 42,43). До виконання батьківських обов"язків [PERSON] ставиться відповідально. Таким чином, немає жодних правових підстав для того, щоб розлучати малолітню [PERSON] з її матір'ю. Разом з тим, суд приходить до висновку про об'єктивну неможливість проживання малолітньої [PERSON] разом з її батьком [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] систематично не допускав представників соціальних служб м. Нікополя для вивчення житлово-побутових умов його проживання (т. 1, а. с. 15,16,17,18,29). За матеріалами Устинівської районної державної адміністрації, комісія із захисту прав дитини клопотала перед Устинівським РВ ГУМВС України в Кіровоградській області про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов'язків щодо виховання малолітньої [PERSON] (т. 2, а. с. 3,4, 54,55). Згідно постанови судді Устинівського районного суду від 19 листопада 2013 року відповідач був визнаний винним за ч.1 т.184 КУпАП та провадження по справі закрито у зв"язку зі спливом строку накладення адміністративного стягнення (т.2, а.с.232-233). Умови проживання [PERSON] в [ADDRESS]. В житлових кімнатах є тільки одне ліжко, в хаті брудно, відсутня постільна білизна та продукти харчування, наявні купи хламу, сміття, незрозумілих речей, автомобільних скатів. Відсутнє освітлення, водопостачання, газопостачання, меблі, вікна завішені тканиною. Місце для навчання, розвитку, відпочинку та розваг відсутнє (т. 2, а. с. 5 - 19, 47,48). Згідно повідомлення заступника голови Устинівської райдержадміністрації, акт обстеження умов проживання від 15.02.2013 року, складений начальником служби у справах дітей та класним керівником не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] на час проведення обстеження винайняв квартиру у приватного підприємця за адресою: [ADDRESS], чим ввів в оману членів комісії. Проживав він за адресою: [ADDRESS]. За час проживання в районі зарекомендував себе як батько з негативної сторони: не забезпечував належні умови проживання для дитини. В найманому будинку відсутнє ліжко, дитина спала на дошках, змонтованих на скатах від вантажної машини, були порушені санітарно-гігієнічні норми проживання, кімнати схожі на склад непотрібних речей. Дитина часто в позаурочний час була замкнена в будинку. При проведенні соціальних інспектувань батько поводив себе грубо, агресивно, забороняв перевірити умови проживання, доньку переховував від членів комісії у закритому мікроавтобусі протягом 5 годин ( т. 3, а.с.30). [PERSON] за місцем проживання характеризується негативно, як конфліктна, агресивна людина (т.2, а.с. 46). Саме через протиправні дії [PERSON] малолітня [PERSON] тривалий час не відвідувала дитячий садочок, а розвивалася всебічно, з відвідуванням різноманітних гуртків лише під час проживання та з ініціативи своєї матері [PERSON], що підтверджується психолого-педагогічною характеристикою (т.1., а.с. 12). [PERSON] була вимушена змінити місце проживання в м. Нікополі саме через протиправні дії [PERSON] та неможливість проживати в спільній квартирі (т. 2, а. с. 57). [PERSON] самовільно, без потреби помістив малолітню [PERSON] у Дніпропетровський протитуберкульозний санаторії № 5, після чого вона була повернута звідти матір"ю з ознаками ГРВІ та підвищеною температурою тіла (т. 1, а. с. 194, 195, т. 2, а. с. 56). Крім того, під час спільного проживання [PERSON] допускав насильство у сім'ї, що також травмувало психіку дитини (т.1, а. с. 203,204,205). Згідно експериментально-психологічного дослідження дитина дуже любить обох батьків, але розуміє, що їх спільне проживання неможливе. При дослідженні характер позитивних емоційних реакцій по відношенню до матері (18 реакцій) і до батька (8 реакцій). Позитивні емоції по відношенню до матері у дитини 70%, до батька 55%. Аналізуючи зібрані докази у їх сукупності та перевіривши їх матеріалами справи, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] є відповідальною люблячою матір"ю, яка завжди піклувалася про нормальний, всебічний та гармонійний розвиток своєї малолітньої дитини - [PERSON], а відповідач своїм ставленням до дитини, методами виховання, неналежним виконанням батьківських обов"язків, створенням жахливих умов проживання постійно створює загрозу життю та здоров'ю дитини, її нормальному духовному розвитку, морально-психологічному стану, що негативно відображається на світосприйнятті та формуванні особистості та особистисних якостей, малолітньої [PERSON]. Такі дії відповідача не можуть забезпечити малолітній [PERSON] атмосфери гармонії, любові, розуміння, матеріальної та моральної забезпеченості. Відповідач так ставиться до своєї доньки свідомо, систематично зловживаючи своїм правом на виховання та способом, встановленим йому рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2008 року. З огляду на наведені та перевірені судом обставини та враховуючи положення пункту 2 Конвенції основоположних прав та свобод людини (право на життя), яке неодноразово відстоювалося Європейським судом з прав людини у своїх рішеннях (справи Ахмадова і Садулаєва проти Російської Федерації; Терен Аксакал проти Турції; Сауд проти Франції та ін.), принципу 6 Декларації Генеральної асамблеї ООН прав дитини;

Outcome: approved