Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

\~ \~ \~ Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" звернувся до Лохвицького районного суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.11.2003 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № PLX0А005730495, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 56650,00 грн. на термін до 14.11.2008 року. Позивач зазначає, що АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Однак [PERSON] взятого на себе зобов`язання не виконав. 22.10.2013 року АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] і рішенням від 17.12.2013 року було стягнуто з відповідача заборгованість в розмірі 108147,99 грн., нараховану станом на 27.09.2013 року. Позивач, посилаючись на ст. 599 ЦК України, пояснює, що винесення рішення Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська від 17.12.2013 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов"язання та не звільняє боржникавід відповідальності за невиконання ним грошового зобов"язання. На даний час рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2013 року не виконано боржником. Як пояснює позивач, прострочена сума заборгованості становить 11803,55 грн. За період з 15.11.2008 року по 12.05.2020 року відповідач має заборгованість в розмірі 24763,97 грн., яка складається з наступного: - 21563,88 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов"язання; - 3 200,09 грн. - 3% річних від простроченої суми. За таких обставин, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «Приват Банк» заборгованість за період з 15.11.2008 року по 12.05.2020 року в розмірі 24763,97 грн. за кредитним договором № PLX0А005730495 від 14.11.2003 року та понесені судові витрати в розмірі 2102,00 грн. Ухвалою від 24.06.2020 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явився, з позову вбачається, що просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав відзив на позовну заяву, в задоволенні позову про стягнення з нього заборгованості просить відмовити повністю, справу просить розглядати без його участі. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у ній матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що 14.11.2003 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № PLX0А005730495, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 56650,00 грн. на термін до 14.11.2008 року. Позивач зазначає, що АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Однак [PERSON] взятого на себе зобов`язання не виконав. 22.10.2013 року АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] і рішенням від 17.12.2013 року було стягнуто з відповідача заборгованість в розмірі 108147,99 грн., нараховану станом на 27.09.2013 року. Позивач, посилаючись на ст. 599 ЦК України, пояснює, що винесення рішення Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська від 17.12.2013 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов"язання та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов"язання. На даний час рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2013 року не виконано боржником. Як пояснює позивач, прострочена сума заборгованості становить 11803,55 грн. За період з 15.11.2008 року по 12.05.2020 року відповідач має заборгованість в розмірі 24763,97 грн., яка складається з наступного: - 21563,88 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов"язання; - 3 200,09 грн. - 3% річних від простроченої суми. За таких обставин, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «Приват Банк» заборгованість за період з 15.11.2008 року по 12.05.2020 року в розмірі 24763,97 грн. В поданому відзиві на позов, [PERSON] пояснює, що дійсно між ним та позивачем було укладено кредитний договір на покупку автомобіля. На підставі рішення Лохвицького районного суду від 29.02.2008 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль, що належав [PERSON] на праві власності, шляхом продажу вказаного автомобіля АТ КБ "ПриватБанк". Банком було реалізовано предмет застави за ринковою ціною і більше від банку до відповідача ніяких претензій не надходило. У постанові від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другоюстатті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від викладеного в якій правового висновку Касаційний цивільний суд бажає відступити, зазначено, що виходячи із системного аналізу статей 525,526,599,611 ЦК України, змісту кредитного договору суд дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Такого ж самого висновку дійшов Верховний Суд України і в постановах № 6-1252цс16 від 21 вересня 2016 року, № 6-1047цс16 від 06 липня 2016 року, № 6-1412цс16 від 07 вересня 2016 року, № 6-2096цс16 від 27 вересня 2016 року. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором абозаконом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк позивач використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку. Статтею 1050 ЦК Українипередбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно достатті 625 цього Кодексу. За змістом частини другоїстатті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у справі №310/11534/13-ц вважає, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливостіправомірноне сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першоюстатті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання(коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першоїстатті 1048 ЦК Україниі охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першоїстатті 1048 ЦК Українияк плата за надану позику (кредит), а заперіод після такого простроченняпідлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». Підсумовуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що вимога позову щодо стягнення індексу інфляції за прострочення виконання зобов`язання, та про стягнення 3% річних від простроченої суми за період з 15.11.2008 року по 12.05.2020 року є правомірною. З огляду на те, що позивач доданими до справи письмовими доказами довів своє право на стягнення з відповідача індексу інфляції за прострочення виконання зобов`язання та стягнення 3% річних від простроченої суми за період з 15.11.2008 року по 12.05.2020 року, натомість відповідач не надав жодних пояснень чи доказів на спростування вимог позивача, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. Окрім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: approved