Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом 21.07.2014 року, уточнивши свої позовні вимоги 19.02.2016 року збільшивши суму позову на відповідну суму відсотків(том 1 арк.220-221). В судовому засіданні представник позивача за дорученням Бочек Ю.Л. підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з»явилася, про час розгляду справи попереджена своєчасно та належним чином, причини неявки суду не сповістила. Представник відповідачки за дорученням [PERSON] в судових засіданнях 19.02.2016 року та 22.03.2016 року позовні вимоги не визнала, проти позову заперечувала, наполягаючи на призначенні по справі судової бухгалтерсько-економічної експертизи. Судом роз»яснено сторонам по справі вимоги ч 1 ст.146 ЦПК України та звернуто їх увагу про необхідність дотримуватися вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року , учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи в розумні строки. Судом вказано сторонам , що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справи є обов»язком не тільки держави, а й осіб які беруть участь у справі. Так, Європейський Суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі « Юніон Аліментарна [PERSON] проти Іспанії»зазначив, що учасники судового розгляду зобов»язані демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо кожного, утримуватися від використання прийомів, які пов»язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Ураховуючи ті обставини, що відповідачка від проведення експертизи за своїм клопотанням ухилилася, ніякої поважності причини суду не довела, , суд прийшов до висновку, що дії позивачки свідчать про бажання штучного затягування розгляду справи по суті. В судове засідання 11.11.2016 року ні відповідачка ні її представник не з»явилися, причини неявки суду не сповістили, про розгляд справи повідомлені судом належним чином. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: 19.11.2007 року між позивачем, який з 18.05.2010 року є правонаступником Відкритого Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачкою [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 014/1647/82/94971 на підставі з яким, позивач надав позику відповідачці на суму 1 499 400,00 гривень , до цього договору сторонами підписано графік погашення суми наданого кредиту зі сплатою відсотків за кредитом в розмірі 13,5% річних, з проведення щомісячних платежів та сплатою відсотків за користування кредитними коштами. Відповідачка [PERSON] в повному обсязі отримала суму споживчого кредиту за вищевказаним договором споживчого кредиту № 014/1647/82/94971 від 19.11.2007 року , але обов"язок щодо до погашення суми наданого споживчого кредиту виконала частково , про що позивач направив відповідачці відповідні вимоги , які залишилися без відповідного реагування. Станом на час звернення з позовом сума заборгованості за кредитним договором № 014/1647/82/94971 від 19.11.2007 року складала 7 052 933,99 гривень України, а саме: 1 388 194,46 гривень заборгованості за кредитом( в тому числі прострочені платежі згідно з графіком погашення 312 489,04 гривень, 961 999,38 гривень строкової заборгованості за відсотками, 4 702 740,15 гривень пені за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків за 3 роки. Станом на час звернення з позовом, на підставі п. 6.5 Кредитного Договору № 014/1647/82/94971 від 19.11.2007 року за порушення терміну виконання прийнятих зобов"язань щодо сплати заборгованості і відсотків за користування споживчим кредитом, позичальник зобов»язаний сплатити Банку пеню від суми недоплаченого кредити та несплачений процентів, строк оплати яких настав. Представник відповідачки в судовому засіданні 19.02.2016 року з розрахунком не погодився та звернув увагу суду на те, що позивачем пропущено строк позовної давності та при укладенні кредитного договору Банк безпідставно вніс до кредитного договору № 014/1647/82/94971 від 19.11.2007 року умови ,які порушують права [PERSON] як споживача, бо пеня згідно з вимогами Закону може бути стягнута тільки за один рік ,а не за 3 роки, як вказано в укладеному договорі. Судом неодноразово роз»яснені сторонам вимоги ч 3 ст.10,ч1 ст.11,ст.60 ЦПК України стосовно того, що обов»язок доказуванням покладається в цивільному процесі на сторони, а судом докази тільки оцінюються і суд не має можливості вийти за межі позовних вимог. Суд вважає, що позивач обґрунтованість своїх вимог частково довів наданими суду доказами та доказами . На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Суд приходить до висновку, що відповідачка обґрунтованість своїх доводів належними та допустимими доказами суду довела тільки в частині застосування несправедливих умов щодо встановлення строку позовної даності пристягнення пені, в іншій частині обгрунтвоаності своїх доводів відповідачка належними доказами суду не довела. Частина 5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що « До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що є можливим визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача 1. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. 2. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. 3. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. 4. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Положення пункту 8 частини третьої цієї статті не застосовується до умови договорів про надання споживчого кредиту, відповідно до якої кредитодавець встановлює право розірвати договір в односторонньому порядку за наявності підстав, визначених законодавством, та за умови негайного повідомлення кожної із сторін про розірвання договору. Положення пункту 11 частини третьої цієї статті не застосовується до договорів, укладених на невизначений строк, за умови встановлення в таких договорах обов'язковості повідомлення заздалегідь споживача про намір змінити умови договору і надання йому у зв'язку з цим права на розірвання договору. Положення пункту 13 частини третьої цієї статті не застосовується до положень про індексацію ціни, що відповідають законодавству, якщо умови та метод розрахунку ціни чітко і недвозначно визначено у договорі. Положення пунктів 8, 11 та 13 частини третьої цієї статті не застосовуються до: 1) операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем; 2) договорів про купівлю/продаж іноземної валюти, дорожніх чеків або про міжнародні грошові перекази, номіновані в іноземній валюті. 5. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 6. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. 7. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. 8. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. 9. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. Судом встановлено, що позивачка неодноразово зверталася до суду з вимогами про визнання окремих пунктів договору недійсними, але цивільні позови не знайшли свого визначення в судовому рішенні. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачка договір підписала , з його умовами була ознайомлена й проти цих обставин не заперечувала, тобто в умовах погашення кредиту була обізнана ,але при визначенні розміру пені за прострочку в виконанні зобов»язання, суд виходить з наступного: ст.256 ЦК України зазначає,що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ст.258 ЦК України передбачає спеціальні строки позовної давності: 1. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. 2. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені); 2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості; 3) про переведення на співвласника прав та обов'язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (стаття 362 цього Кодексу); 4) у зв'язку з недоліками проданого товару (стаття 681 цього Кодексу); 5) про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу); 6) у зв'язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу); 7) про оскарження дій виконавця заповіту (стаття 1293 цього Кодексу). Таким чином, суд приходить до висновку, що Банк не мав права вносити до кредитного договору несправедливі умови в частині встановлення для стягнення пені трирічного строку позовної давності і заперечення відповідача в цій частині є обґрунтованими, а сума пені підлягає стягненню тільки за один рік, за який строк позовної давності не є пропущеним, за період з 21.07.13року по 21.07.14 року в сумі 2 834 607,24 гривень(два мільйони вісімсот тридцять чотири тисячі шістсот сім гривень 24 копійки). В іншій частині в задоволенні позову про стягнення пені суд вважає за доцільне відмовити. Суд не погоджується з доводами відповідачки в тій частині, що є рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.03.2013 року № 2011/15380/2012,2/638/885/2013 (яке набрало законної сили) (арк..справи 158-168том1) відповідно з яким звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме на майно ,яке належить відповідачці [PERSON] що перебувало майновою порукою при отриманні саме цього кредиту. Рішення суду не виконане, а наявність стягнення на предмет іпотеки свідчить, насамперед, про законну можливість позивача після реалізації предмета іпотеки на законних підставах зменшити суму заборгованості за кредитним зобов»язанням. Згідно ст.129 Конституції України принцип обов»язковості рішення після вирішення судом справи та набрання рішення суду законної сили слід дійти висновку про те, що у разі якщо судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки , при розгляді якого судом розглядалося питання про наявність заборгованості і це рішення набрало законної сили, то при розгляді справи про стягнення заборгованості суду необхідно враховувати встановлені таким рішення указані обставини. Зазначена правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду України від 03.02.2016 року №6-2017цс15, що згідно до вимог ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. На підставі ст.525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов"язання є неприпустимою. Згідно вимог ст.526 ЦК України зобов"язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору або згідно вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. На підставі вимог ч 2 ст.530 ЦК України , якщо в зобов"язанні встановлено термін його виконання, то вона підлягає виконанню в цей строк. На підставі ч1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності на неможливість виконання ним грошового зобов"язання, на підставі ст.610 Цивільного Кодексу України порушенням зобов"язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов"зання ( неналежне виконання). На підставі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими в повному обсязі та такими ,що підлягають задоволенню частково, а саме в сумі 1 388 194,66 гривень за тілом кредиту (один мільйон триста вісімдесят вісім тисяч сто дев»яносто чотири гривень 66 копійок), заборгованість за відсотками за користування кредитом в сумі 1 261 127,84 гривень( один мільйон двісті шістдесят одна тисяча сто двадцять сім гривень 84 копійки),суму заборгованості за пенею за період з 21.07.13року по 21.07.14 року в сумі 2 834 607,24 гривень(два мільйони вісімсот тридцять чотири тисячі шістсот сім гривень 24 копійки), всього заборгованість за кредитним договором № 014/1647/82/94971 від 19.11.2007 року в сумі 5 483 929,60 гривень(п»ять мільйонів чотириста вісімдесят три тисячі дев»ятсот двадцять дев»ять гривень 60 копійок). У відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України з відповідачки належить стягнути на користь позивача судові витрати в розмірі 1% від стягнутої суми заборгованості в сумі 5484,00 гривень, в іншій частині судові витрати є такими ,що стягненню не підлягають. На підставі ст.ст.10,11,57-60, 88,209,212,214,215 ЦПК України, ст.ст.525,526,530, 610,625, 1054 Цивільного Кодексу України, ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів»,- СУД

Outcome: approved