Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , згідно остаточної редакції утонених позовних вимог (т.2 а.с.16-22 ) про надання дозволу на тимчасовий виїзд з України громадянці України [PERSON] [INFO] , яка є донькою Позивача та Відповідача, з метою навчання на 2019-2020 навчальний рік, тобто з 03 червня 2019 року по 26 червня 2020 року до Королівства Іспанії в супроводі матері [PERSON] , без згоди та супроводу батька [PERSON] та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] додаткових витрат на дитину в розмірі 3 244 (три тисячі двісті сорок чотири) грн. 86 (вісімдесят шість) коп. Ухвалою судді Ул`яновської О . В. від 20.09.2018 року відкрито провадження по справі. Ухвалою судді Ул`яновської О.В. від 29.03.2019 у зв`язку із затягуванням розгляду клопотання про врегулювання спору за участю судді, цивільну справу передано для визначення складу суду на підставі ст. 33 ЦПК України. Розпорядженням керівника апарату Святошинського районного суду м. Києва від 10.04.2019 по справі призначено повторний автоматизований розподіл судової справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 10.04.2019 справу передано в провадження судді Коваль О. А. Ухвалою від 15.04.2019 було прийнято в провадження судді Коваль О.А. цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення оплати додаткових витрат на дитину та надання дозволу на виїзд дитини за кордон, яку розглядати за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та зазначила, що дитина з 9 місяців виїжджала в супроводі батьків до Королівства Іспанії, де має зареєстроване місце проживання в м. Денія. З трьох років навчається в іспанській школі, має сталі соціальні зв`язки із однолітками та успішно оволодіває іспанською мовою, з урахуванням поданих змін до позовних вимог просила суд позовні вимоги задовольнити. Додатково пояснила суду і те, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем ними спільно було прийнято рішення про навчаня їх дитини в Королівстві Іспанія задля кращих можливостей для доньки, зокрема можливістю вивчити досконало іноземні мови, мати диплом про освіту європейського зразка, який надасть більше можливостей в майбутньому. Вказала і на те, що саме для цього ними з відповідачем було оформлено відповідну медичну страховку дитині, оформлено в Іспанії дитині ідентифікаційний номер, здійснено реєстрацію їх проживання в Королівстві Іспанія, відкрито банківський рахунок. Проте, тільки після їх з відповідачем розлучення, він став заперечувати її там навчання. Пояснила і те, що вони з дитиною завжи на канікулах приїзджають до України, а тому відповідач має можливість безперешкодно бачитися з донькою, рівно так само як і в Іспанії, дитина в свою чергу підтримувати зв"язок з батьківщиною. Пояснила позивач і те, що у власності в Королівстві Іспанія вона має чотирьохкімнатну квартиру, там постійно проживають її батьки, які завжди їй допомагають у вихованні дитини. Представники позивача також у судовому засіданні підтримали позовні вимоги їх довірителя з урахуваням уточнених вимог, вказуючи на їх обгрунтованість та доведеність. Зазначили і те, що в даному випадку треба виходити перш за все з інтересів дитини, яка з самого дитинства проживає та навчається в Королівстві Іспанія, де здобула відповідні та необхідні навики та друзів, звикла до обстановки та процесу навчання за спільною згодою своїх батьків. Відповідач у судовому засіданні частково визнав позовні вимоги, а саме в частині додаткових витрат на дитину в сумі 3 244,86 грн., в іншій частині просив відмовити в задоволенні позову, вказуючи про те, що його згода на навчання дитини в Королівстві Іспанія була тимчасовою, а саме на півтора місяця, тоді як позивач має намір забрати дитину назавжди. Вказав відповідач і те, що його незгода із навчанням дитини за кордоном пов"язана з його бажанням, щоб дитина жила та навчалася на батьківщині, вивчала її традиції та звичаї. Крім того, вказав, що в іншому випадку він буде, як батько позбавлений можливості приймати учать у вихованні та спілкуванні з дитиною. Представники відповідача у судовому засіданні підтримали позицію свого довірителя, проти задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3 244,86 грн. додаткових витрат на дитину не заперечували, проте заперечували проти позовних вимог в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд з України доньки сторін з метою її навчання на 2019-2020 навчальний рік, тобто з 03 червня 2019 року по 26 червня 2020 року до Королівства Іспанії в супроводі матері [PERSON] та без згоди та супроводу батька [PERSON] , вказуючи, що школа в якій навчається дитина сторін та в якій намір позивач має продовжити навчання дитини є бабтиською, коли сама дитина є хрещеною за православними українськими традиціями, крім того зазначили, що освіта в Україні є навіть кращою аніж в Королівстві Іспанія, та що в іншому випадку батько буде позбавлений можливості бачитися з донькою, займатися її вихованням. Представник третьої особи Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації позов підтримала та проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Суду пояснила, що у вирішенні цього питання Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації проводила бесіду з батьками дитини, тобто сторонами у цій справі, при якій відповідач сам казав, що дитині в Іспанії добре, проте він побоюється, що позивач забере її за кордон назавжди. Пояснила і те, що працівники служби питали і у самої дитини про її перебування за кордоном, яка пояснила, що їй подобається в Іспанії, і що вона сумує за своїми друзями, які там, що вона має побоювання з того приводу, що туди може не повернутися. Зазначила представник третьої особи і те, що такий дозвіл є тимчасовим, тільки на період навчання дитини, сам батько повідомляв, що бачитися з дитиною він має можливість, перешкод йому в цьому не чинять Крім того, таке навчання за кордоном є корисним для дитини, для розвитку її кругозору та навиків у вивчені іноземних мов. Крім того, представник зазначила, що вступна компанія до навчальних закладів України вже закінчилася, тоді як в Іспанії дитина зарахована до першого класу. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, їх доводи та заперчення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи у вирішенні спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України). Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2 ст. 155 СК України). Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та пп. 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 534), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку без згоди та супроводу батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до підпункту 1, абзацу одинадцятого пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон або за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 Правил). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях і що зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Так, судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі в період з 26.06.2013, який було розірвано 20.09.2018 рішенням Святошинського районного суду м. Києва, що набрало законної сили 28.03.2019. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (т 1, а.с. 15). Рішенням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 562 від 20.08.2018 було визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з позивачем (т 1. а.с. 16). У період з 2017 по 2019 рр. дитина отримувала дошкільну освіту в коледжі «Альфі і Омега» (Королівство Іспанія), що підтверджується наданими до матеріалів справи табелем успішності учня [PERSON] (т 1, а.с. 176 - 177). У судовому засіданні з"ясовано, що дозвіл на навчання дитини у коледжі «Альфі і Омега» Королівства Іспанії надавали обоє із батьків ( т1, а.с. 143) проте згодом, а саме у квітні 2019 року, тобто після розлучення з позивачем, та після визначення місця проживання дитини з матір"ю, відповідач направив до вказаного коледжу листа про відзив свого підпису з наданого ним раніше дозволу на навчання дитини. У період з 2017 по 2019 рр., [PERSON] була зарахована та проходила навчання у коледжі «Альфа і Омега», зокрема 2017 - 2018 навчальний рік (т. 1, а.с. 21) та 2018 - 2019 навчальний рік (т. 1, а.с. 145), та була зарахована до першого класу на 2019 - 2020 навчальний рік до школи «Альфа і Омега» в Денії Королівства Іспанії, що визнана авторизованою школою з номером 03013901 у Міністерстві освіти Женералітету Валенсії та Міністерства освіти Іспанії, яка крім того відповідіє стандартам, що вимагаються іспанським та європейським законодавством для етапів дошкільної, початкової та середньої освіти (т.1, а.с. 231). Крім того, згідно вказаної довідки коледжу «Альфа і Омега» на т.1, а.с. 231 засвідчено, що після закінчення такої загальноосвітньої школи, студент буде мати ступінь освіти, що дозволяє їй продовжувати навчання в будь-яких навчальних закладах Європейського союзу, що також враховується судом відповідним чином. Із наданих суду доказів вбачається, що дитина забезпечена житлом на території м. Денія Королівства Іспанії, яке належить батькам позивача (т. 1, а.с. 86 - 88), дитина та її батьки, тобто сторони у цій справі, мають зареєстроване у м. Денія Королівста Іспанії місце проживання (т. 1, а.с. 89 - 91), дитина забезпечена медичним страхуванням (т. 1, а.с. 133- 136). У вирішенні цього питання суд також зважає на Висновок міського центру дитини Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації№ 12 від 14.01.2019 психологічного обстеження дитини [PERSON] з якого вбачається, що дитина має тісний зв`язок із мамою, а напружені стосунки батьків дівчинка сприймає для себе як загрозливу ситуацію, що може бути причиною припинення поїздок до Іспанії, навчання та спілкування з друзями (т. 1, а.с. 169-172). З висновку від 28.08.2018 про результати психологічного дослідження [PERSON] вбачається, що для дитини важливо збереження укладу життя, встановлених стосунків з друзями та однокласниками, продовження навчання в Іспанській школі. Припинення навчання та обрив дружніх зв`язків може негативно позначитись на психологічному розвитку дитини (т. 1, а.с. 79-80). Для повного та об"єтивного з"ясування важливих обставин, які мають значення у вирішенні цієї справи у судовому засіданні за клопотанням обох сторін були допитані свідки, зокрема свідок [PERSON] зазначила, що [PERSON] , доньку позивача та відповідача бачила приблизно два роки назад. Батько приймав участь у вихованні дитини та добре до неї ставився. Свідок [PERSON] пояснила, що допомагала сторонам по господарству, а з моменту народження дитини також допомагала батькам у догляді за дитиною. Повідомила, що [PERSON] з 9 місячного віку виїжджала до Іспанії у супроводі батьків. З трирічного віку почала отримувати дошкільну освіту в Іспанії, де зі слів самої дитини їй подобається навчатись. Допитаний свідок [PERSON] пояснив, що бачив дитину востаннє приблизно рік назад на святкуванні її дня народження. [PERSON] , на думку свідка, була в гарному настрої та позитивно ставилась про батька. Отже, заслухавши доводи сторін, покази свідків, оцінивши подані докази по справі, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд з України до Королівства Іспанії дитини сторін з метою її там навчання на 2019-2020 навчальний рік, тобто з 03 червня 2019 року по 26 червня 2020 року в супроводі матері [PERSON] , без згоди та супроводу батька [PERSON] , враховуючи при цьому перш за все інтереси дитни, яка згідно різного роду психологічних висновків, має бажання навчатися та на той період проживати поза межами своєї батьківщини, а саме на території Королівства Іспанії та навіть має з цього приводу переживання щодо її можливого не проживання там та не відвідування навчального закладу, не спілкування з друзями, яких там здобула. Враховується судом і те, що навчальний заклад в який зарахована до першого класу дитина в Денії Королівства Іспанії має відповідні європейські стандарти, є визнаною авторизованою школою з номером 03013901 у Міністерстві освіти Женералітету Валенсії та Міністерства освіти Іспанії. Враховується судом і те, що на час навчання за кордоном дитина забезпечена житлом, разом з нею перебуває її мама та бабуся, сам тато не позбавлений права та можливості відвідувати дитину, спілкуватися з нею, зокрема і шляхом сучасних методів інтернет-спілкування. Враховується судом і те, що таке навчання дитини за кордоном стане їй на користь в розширенні кругозору, нового сприйняття інформації, розширення особистого внутрішнього розвитку, оволодіння досконалим чином іноземними мовами, новоми знаннями в культурній сфері іншої держави, тощо. Зважає суд і на те, що таке перебування дитини закордоном є тимчасовим, а саме 3 червня 2019 року по 26 червня 2020 року, що вказує на повернення дитини до України. Щодо заперечень сторони відповідача в частині вимог про дозвіл на виїзд дитини за кордон на її тимчасов навчання, які полягали в поясненнях на той рахунок , що навчальний заклад де має навчатися дитина є релігійним, бабтиським, то слід вказати, що переконливих доказів такому суду надано не було, як і доказів відповідних протипоказань щодо таких навчальних закладів, з огляду на що такі пояснення відповідача оцінюються судом критично. Отже, враховуючи встановлені вище обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; заслухавши думку сторін по справі, що дитина навчається в Іспанії, де вона зарахована на навчання, забезпечена житлом та узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд приходить до висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до Королівства Іспанії із зазначенням певного періоду, на який видається дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини. У свою чергу, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) в супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині. Задоволенню також підлягають вимоги позивача і в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] додаткових витрат на дитину в розмірі 3 244 (три тисячі двісті сорок чотири) грн. 86 (вісімдесят шість) коп., зважаючи на той факт, що проти таких не заперечує ані відповідач, ані його представники та в силу норм, які регулюють вказані правовідносина, зокрема ст. 185 СК України. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. На підставі наведених в рішенні норм закону,

Outcome: approved