Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

В поданій до суду заяві позивач зазначає, що 08.12.2015 року малолітнього [PERSON], [INFO], матір"ю якого є відповідач [PERSON], відомості про батька зазначені відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, було передано до Волинського обласного спеціалізованого будинку дитини у зв"язку з тяжкими матеріально-побутовими умовами матері, яка не створила належних умов для проживання дитини. В позові вказано, що [PERSON] проживає в будинку батьків по [ADDRESS], за місцем проживання характеризується негативно, незаміжня, ніде не працює, не дотримується санітарно-гігієнічних норм, поведінка агресивна, умови проживання незадовільні, зловживає алкогольними напоями, через що в сім"ї часто виникають сварки та бійки, не створені умови для проживання малолітнього [PERSON], зокрема, невиділене окреме місце дитині для сну, немає дитячого одягу, постелі, ванночки, в будинку холодно, брудно, відсутні умови та засоби для приготування їжі. Зазначено, що 02.12.2016 року органом опіки та піклування Любешівської районної державної адміністрації надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина, тому просить позбавити її батьківських прав відносно сина [PERSON] Представник позивача Токар А.В. в судовому засіданні позовні вимоги із зазначених підстав підтримав, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, зазначила, що любить свого сина та бажає виховувати його. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, повідомив, що [PERSON] через фізичні вади та відсутність належних умов за місцем проживання - в будинку одна житлова кімната, де проживають дев"ятеро осіб, частина з яких є розумово-відсталими і психічно хворими. Вказав, що [PERSON] не може належним чином виконати батьківські обов"язки та забрати дитину з притулку. Однак її поведінка не свідчить про те, що вона свідомо ухиляється від виконання обов"язків по вихованню дитини. Заслухавши учасників процесу, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що матір"ю неповнолітнього [PERSON], який народився [INFO] року, є [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] від [INFO] року, відомості про батька [PERSON] зазначені відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Відповідно до характеристик Гірківської сільської ради Любешівського району на [PERSON] та актів обстеження умов проживання [PERSON] проживає в будинку діда разом з батьками та братами і сестрами, сім"я неблагополучна, в будинку повна антисанітарія, в сім"ї часто виникають сварки та бійки між батьками і дітьми, всі ходять у брудному одязі, часто конфліктують з іншими людьми, поведінка [PERSON] неадекватна, агресивна, на зауваження не реагує, самостійно не може сама себе обслуговувати, її умови проживання не дозволяють для того, щоб дитина проживала разом із нею. Наведене підтверджується оглянутими в суді відео матеріалами, доданими до акту обстеження умов проживання сім"ї [PERSON] В суді встановлено, що малолітній [PERSON] з 08.12.2015 року поступив і на даний час знаходиться на повному державному утриманні у Волинському обласному спеціалізованому будинку дитини, що підтверджується повідомленнями вказаного закладу за № 275/2.10/16 від 11.10.2016 року та № 145/2.10/17 від 31.05.2017 року. Допитана в судовому засіданні свідок лікар-психіатр Любешівської ЦРЛ [PERSON] показала, що [PERSON] перебуває на обліку в психіатричному кабінеті Любешівської ЦРЛ, страждає на легку розумову відсталість з епілептичними припадками. Повідомила, що [PERSON] не виконує батьківських обов"язків через хворобу, фізичні вади та відсутність умов для проживання з дитиною, по-своєму любить сина, бажає піклуватись про нього, однак потребує при цьому сторонньої допомоги. Допитані в суді свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] ствердили, що сім"я [PERSON] є неблагополучною, в них часто між собою та з іншими людьми виникають сварки та бійки, в будинку повна антисанітарія, [PERSON] не може самостійно виховувати та утримувати свого малолітнього сина [PERSON], який на даний час перебуває у Волинському обласному спеціалізованому будинку дитини. Згідно довідки Управління соціального захисту населення Любешівської РДА [PERSON] знаходиться на обліку в даному управлінні і отримує державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства 2 групи. Орган опіки та піклування Любешівської РДА Волинської області у своєму висновку від 22 грудня 2016 року зазначив про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] щодо дитини [PERSON] Цей висновок обґрунтований тим, що відповідач неналежно виконує батьківські обов"язки по вихованню та утриманню сина, якого 08.12.2015 року передано до Волинського обласного спеціалізованого будинку дитини у зв"язку з тяжкими матеріально-побутовими умовами матері, яка не створила належних умов для проживання дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 150 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України встановлено, що батько, мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п.п. 15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України в постанові № 3 від 30.03.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до положень діючого законодавства позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов"язків, застосовується лише за умов доведеності винної поведінки батька в ухиленні від виховання дитини, свідомого нехтування своїми батьківськими обов"язками. На думку суду висновок органу опіки та піклування Любешівської РДА Волинської області від 22 грудня 2016 року про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо її дитини [PERSON] є недостатньо обґрунтованим, оскільки в ньому не встановлені і не наведені обставини, які підтверджують винну поведінку [PERSON] та умисне ухилення її від виховання дитини, а лише констатується факт, що вона не бере участі у його вихованні, при чому без з"ясування і аналізу причин цього. Саме направлення малолітнього [PERSON] у Волинський обласний спеціалізований будинок дитини не може бути підставою позбавлення її батьківських прав. У вказаному висновку не зазначено чому позбавлення [PERSON] є доцільним і чому воно відповідає інтересам дитини. А тому відповідно до вимог ч. 6 ст. 19 СК України суд не погоджується з даним висновком, оскільки він недостатньо обґрунтований і не відповідає інтересам дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної асамблеї ООН № 44/25 від 20.11.1989 року та ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. В суді не здобуто доказів щодо беззаперечного умисного свідомого нехтування відповідачем своїх обов"язків та не доведено її винну поведінку щодо ухилення від участі в забезпеченні фізичного та духовного розвитку сина, його утриманні, а тому суд приходить до висновку про відсутність на даний час підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. Разом з тим суд звертає увагу, що позивач не довів належними та допустимими доказами ту обставину, для захисту яких прав та інтересів дитини він звернувсь в суд із зазначеним позовом. Частиною 1 статті 12 Закону України „Про охорону дитинства" визначено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і у будь-якому випадку в атмосфері любові і моральності та матеріальної забезпеченості тощо. Як роз"яснив Пленум Верховного Суду України у вищезазначеній постанові позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. За наведених обставин, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують свої батьківські обов"язки, особу [PERSON], сім"я якої опинилася в скрутних життєвих обставинах, бажає спілкуватися з сином та займатися його вихованням і утриманням, та те, що до відповідача раніше не застосовувалися попередження про необхідність змінити ставлення до виховання сина, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Хоча рішення приймається в користь відповідача, однак суд вважає за необхідне застосувати до [PERSON] такий превентивний захід як попередження про необхідність зміни свого ставлення до дитини та виконання батьківських обов"язків з покладенням на орган опіки та піклування контролю за виконання нею батьківських обов"язків щодо сина [PERSON] У зв'язку з відмовою у позові відповідно до положень статті 88 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати стягненню із [PERSON] не підлягають.

Outcome: dismissed