Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вказаним позовом до відповідачів, посилалося на те, що відповідно до кредитного договору № 255 М-08 від 16.04.2008 року відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 110034,00 грн. на термін до 15.04.13 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ПАТ КБ "Приватбанк" свої зобов"язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповдіачу кредит в розмірі 110 034 грн. В порушення умов договору відповідач свої зобов"язання не виконав, а саме не здійснив погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки, у зв"язку з чим станом на 13.08.2015року має заборгованість в сумі 198 533,34грн, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 41 769,63грн заборгованість по процентам за користування кредитом - 58,06грн пеня за несвоєчасне виконання зобов"язань за договором - 156705,65грн. Рішенням Дружківського суду від 23.12.2010 року з відповідачів на користь позивача стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 122 500,83грн. Різниця становить 76 032,51 грн.Отже заборгованість до стягнення становить 76 032,51грн. В забезпечення виконання зобов"язання за договором № 255М-08 між ПАТ КБ "Приватбанк" [PERSON], [PERSON] були укладені договора поруки. Просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 255М-08 від 16.04.2008року в сумі 76 032,51грн, а також судові витрати. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 30 листопада 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON]на користь Публічного акціонерного товариства [PERSON] Банку "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № 255М-08 від 16.04.2008року станом на 13.08.2015року в сумі 76032 (сімдесят шість тисяч тридцять дві)грн., судові витрати в розмірі 1218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. Вказану заборгованість суд визнав пенею. В задоволенні вимог Публічного акціонерного товариства [PERSON] Банку "Приватбанк" до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. З вказаним рішенням частково не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду у частині відмови у позові до [PERSON], [PERSON] та ухвалити нове про задоволення позову до них у повному обсязі, посилаючись на його неправильність, необгрунтованність та порушення норм матеріального та процесуального права, а саме неправомірного висновку, щодо пропущення строку позовної давності у звязку з непредявленням вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, що передбачено ст. 559 ч.4 ЦК України. Скарга обґрунтована тим, що з умов укладеного сторонами кредитного договору № 255М-08 вбачається, що кінцевий строк його повернення є 22 травня 2018 року. Із договорів поруки вбачається, що в них не встановлене строку після якого порука припиняється, в цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4 ст. 559 ЦК України. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права, досліджувати докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суд першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на апеляційний суд покладено обов'язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції. Відповідач [PERSON] викликаний до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному ЦПК України, до суду не зявився. Повістка, що направлялася апеляційним судом останньому по місцю його реєстрації повернулася без вручення по закінченню строку зберігання, оскільки він не з'явився за її отриманням. Телеграма що направлялася апеляційним судом останньому повернулася без вручення у звязку з відсутністю [PERSON] за місцем його реєстрації. Про зміну свого місця проживання відповідач суду не повідомляв. . Згідно з ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до п.9 ст. 76 ЦПК України якщо місце перебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику в порядку, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ст..74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку вважається що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Отже, колегія суддів вважає можливим розглянути справу без участі [PERSON] Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до суду апеляційної інстанції не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача у судове засідання апеляційного суду не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши доповідь судді доповідача, вивчивши матеріли справи і перевіривши законність і обгрунтованність рішення суду першої інстанції в зазначеній частині в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 30 листопада 2015 року підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно з ч.1 ст. 3 ЦПК України у кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Задовольняючи позов до позичальника [PERSON] суд першої інстанції погодився з розрахунком позивача про існуючу заборгованість за кредитним договором станом на 13.08.15 року у сумі 76032 грн. 51 коп./ а.с.4-7/, та вказав, що ця заборгованість є пенею. Відмовляючи у задоволенні позову до поручителів: [PERSON],[PERSON], суд першої інстанції обґрунтував своє рішення тим, що у Позивача виникло право повернення кредиту та відсотків за його користування до [PERSON] з 11.05.2014 року, а у звязку з тим, що у договорах поруки не визначено строк після закінчення якого порука припиняється і кредитним договором передбачено погашення кредиту періодичними платежами то на час звернення позивача до поручителів до суду 29.09.15 року договори поруки є припиненими. Однак погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можливе, оскільки вони прийняті з порушенням норм матеріального права та не ґрунтуються на матеріалах справи. Апеляційним судом встановлене, що ПАТ КБ "Приватбанк" є правонаступником всіх прав та зобов"язань ЗАТ КБ "Приватбанк". Між ЗАТ КБ Приватбанк та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №255М-08 від 16.04.2008р.,відповідно до умов якого [PERSON] надав відповідачу кредит в сумі 110034,00 грн. строком по 15 квітня 2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 21% річних. Згідно п. 4.3 договору при порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 2.2.3, 2.3.3, 2.4.1,4.11 цього договору, позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом в розмірі 40% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Відповідно п.2.2.3 договору [PERSON] зобовязався проводити погашення Кредиту та сплачувати відсотки щомісячно до 20 числа. Згідно з п. 6.1 договору при порушенні позичальником любого із зобовязань по сплаті відсотків за користування кредитом, строків повернення кредиту, [PERSON] має право нараховувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню в розмірі 0,2% від суми непогашеного платежу за кожний день прострочки платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період за який сплачується пеня (а.с.10-13). У забезпечення виконання відповідачем [PERSON] зобов"язань за кредитним договором № 255М-08 від 16 квітня 2008року виступає договір поруки від 16 квітня 2008 року між банком та відповідачем [PERSON] Анатолієвичем, згідно п. 4 якого у випадку невиконання боржником обов"язків за договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники (а. с. 11 зв ст. , 14). Відповідно до рішення суду № 2-9014/2010 від 23 грудня 2010року (а.с.3) з [PERSON] та [PERSON] стягнуто солідарно на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 255М від 16 квітня 2008року станом на 26 серпня 2010 року в загальній сумі 122500,83грн, в тому числі заборгованість за кредитом 102320,66грн, заборгованість по процентам 17 986,02грн, пеня 2194,15грн. 23 травня 2013року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено договір про внесення змін № 2 до кредитного договору № 255М-08 від 16.04.2008року, згідно якому сторони узгодили суму заборгованості , що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цього договору у сумі 53703,77грн.Дата остаточного погашення заборгованості за договором встановлена нова, а саме:22.05.2018 року. Уся заборгованість по кредиту, починаючи з наступного дня, який слідує за днем повернення кредиту рахується простроченою. Починаючи з наступного дня, який слідує за днем повернення кредиту , позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,056% від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом за кожен день прострочення. Позичальник також у разі любого порушення сплачує банку штраф у розмірі: 154 763,02 грн. Задовольняючи позов до [PERSON] суд першої інстанції погодився та встановив у своєму рішенні той факт, що станом на 13 серпня 2015 року загальна заборгованість відповідача [PERSON] перед Банком складає 198533,34 грн. де заборгованість за кредитом складає 41769,63 грн. заборгованість по відсоткам 58,06 грн., пеня 156705,65 грн., беручи до уваги розрахунок на а.с.4-7. Відраховуючи від цієї суми суму заборгованості за рішенням суду, суд першої інстанції помилково рахував що сума заборгованості у розмірі 76032,51 грн. є пенею,оскільки з розрахунку доданого до матеріалів справи при зверненні з позовом до суду та до розяснень розрахунку позивача, вбачається, що сума 76032 грн. 51 коп. розрахована за період з 23.05.13 року по 13.08.15 року, та складається з : - тіла кредиту у сумі 41769 грн.63 коп.; - заборгованості за відсотками у сумі 58 грн. 06 коп.; - штрафу у сумі 34204 грн.82 коп.розрахованому відповідно до п.2.5.4 Договору від 23.05.13 року. Колегія апеляційного суду не погоджується із заборгованістю відповідача зі штрафу у сумі 34204 грн.82 коп ., з наступного. Відповідно до положень ст. 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що проводять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Апеляційним судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований у [INFO]. Відповідно до Переліку населених пунктів на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого, Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1053-р, місто Дружківка входить до цього переліку. Відповідно до п. 2. 5.4. Договору про внесення змін № 2 до Кредитного договору № 255-М від 16.04.2008 року, укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON], штраф нараховується при порушенні відповідачем будь якого грошового зобовязання за договором у графіку погашення кредиту понад 30 календарних днів та [PERSON] має право нарахувати штраф у розмірі 154763,02 коп. Як вбачається з матеріалів справи, у позивача виникло право звернення з вимогою до [PERSON] про сплату кредиту та відсотків за його користування саме з 11.05.2014 року. З цієї дати позивач мав право нарахувати відповідачу й штраф, тобто у період дії Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». З цих підстав на вказані договірні правовідносини розповсюджується дія Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення анти терористичної операції», а тому позовні вимоги в частині стягнення штрафу не підлягають задоволенню. Не ґрунтується на законі й рішення суду першої інстанції щодо відмови у позові до поручителів [PERSON],[PERSON], з підстав припинення договорів поруки з того, що у Позивача виникло право повернення кредиту та відсотків за його користування до [PERSON] з 11.05.2014 року, а у звязку з тим, що у договорах поруки не визначено строк після закінчення якого порука припиняється і кредитним договором передбачено погашення кредиту періодичними платежами то на час звернення позивача до поручителів до суду 29.09.15 року договори поруки є припиненими. Як вбачається з правової позиції висловленої Верховним Судом України в постанові від 20 лютого 2013 року в справі № 6-172цс12,відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Таким чином, у зобовязаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобовязань перед банком. З матеріалів справи вбачається, що укладаючи додаткову угоду № 2 до кредитного договору № 255М-08 від 16.04.2008 року, який не підписував відповідач [PERSON] й умови якої привели до зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що позов до [PERSON] не підлягає задоволенню саме з цих підстав, тому рішення у цій частині незаконне і підлягає скасуванню. Колегія апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у позові до поручителя [PERSON] з наступного. Апеляційним судом також встановлене, що позивач та [PERSON] у Додатковій угоді до основного договору узгодили викласти п.3 Кредитного договору № 255М-08 від 16.04.2008року в наступній редакції : "3. виконання обов"язків позичальника по кредитному договору забезпечується у тому числі договором поруки № 255М/ DP від 23.05.2013р. Сторони також узгодили викласти п.6.7 договору в наступній редакції: строк позовної давності на вимоги про стягнення кредиту, відсотків за користуваня кредитом, винагороди, неустойки - пені штрафів за цим договором встановлюється сторонами тривалістю 15(п"ятнадцять) років"нарахування неустойки за кожен випадок порушення. В забезпечення виконання відповідачем [PERSON] зобов"язань за кредитним договором № 255М-08 від 16 квітня 2008року з урахуванням Доповнення №1 та Доповнення №2, виступає договір поруки від 23 травня 2013року між банком та [PERSON] Андрієвною, згідно п. 2.1.2 якого поручитель відповідає перед кредитором, як солідарний боржник у випадку невиконання боржником зобов"язань за кредитним договором незалежно від факту направлення чи не направлення кредитором поручителю вимоги (а. с. 15). Поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений. Відповідно до п. 2.4.1. договору Поруки, поручитель зобовязаний виконати зобовязання Боржника, зазначені в направленій Кредитором вимозі. Відповідно до умов кредитного договору погашення заборгованості за кредитом здійснюється періодичними платежами 10 числа кожного місяця в сумі 839,00 грн., з кінцевою датою повернення не пізніше 22.05.2018року. Відповідно до п.2.3.3. Договору Кредитор має право змінити умови договору та вимагати дострокового повернення кредиту у повному обсязі, направивши письмове повідомлення. По зобовязанням строки яких не наступили, строки вважаються такими що наступили з вказаної у повідомленні дати. У цю дату Позичальник зобовязується повернути Кредиторові усю суму кредиту у повному обсязі. Відповідно п. 3.1 договору поруки від 23 травня 2013 року, який укладено з відповідачем [PERSON] договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання зобов"язань за кредитним договором. (а.с.15 зв.ст.). Із розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж за кредитним договором, до закінчення строку основного зобовязання , відповідачем [PERSON] було здійснено в квітні 2014 року (а.с.7). При цьому, графіком погашення кредиту та відсотків наступною датою сплати заборгованості за кредитом визначено 10.05.2014 року. Згідно розрахунку заборгованості боржник [PERSON] в зазначену в графіку дату свої зобовязання по сплаті кредиту та відсотків за його користування не виконав і в подальшому, припинив виконувати. У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, надіславши 8.09.2015 року письмову вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів (а. с. 8-9). Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, [PERSON] відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. 29.09.2015 року [PERSON] вийшов до суду з позовом про дострокове стягнення усієї суми заборгованості за кредитом. Таким чином колегією апеляційного суду встановлено, що положеннями кредитного договору передбачено, що зобов'язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 5 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги (пункт 2.3.3. договору). Отже, виходячи з умов кредитного договору та положень статті 599 ЦК України днем настання основного зобов'язання у спірних правовідносинах є наступний день після спливу 5 календарних днів з дати відправлення банком на адресу позичальника вимоги щодо дострокового виконання боргових зобов'язань. Таким чином, якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк обчислюється від цієї дати. Ураховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що шестимісячний строк, передбачений статтею 599 ЦК України до поручителя [PERSON], банком не пропущено, тому його позовні вимоги, у зв'язку з невиконанням поручителем грошових зобов'язань за кредитним договором, підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову до [PERSON] скасуванню. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, підчас розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованність рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до ч.3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буду встановлене неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку, що доводи апелянта підлягають частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з постановленням нового рішення. Підставами для цього у відповідності п.п.1,4 ч.1 ст.309 ЦПК України є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідачів: [PERSON] та [PERSON] на користь позивача судовий збір у сумі 609 грн. 00 коп. з кожного.

Outcome: partial