Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що 29.05.14 р. був прийнятий на посаду водія - експедитора ПП "ВІТАНТРАНС" (далі - відповідач, ПП), що розташоване по вул. Шевченка, 22 у м. Луцьку, за наказом № 112 - р від 29.05.14 р.. Відповідач займається діяльністю по наданню послуг з міжнародних перевезень. За наказом № 118/р від 07.10.14 р. він був звільнений з роботи за прогул (період з 25.09.14 р. по 03.10.14 р.) на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним, так як він з 25.09.14 р. по 03.10.14 р. перебував на стацлікуванні у Ковельській ЦРЛ, про що ним було повідомлено у телефонному режимі диспетчера ПП і його директора - третю особу у справі. Ним 04.10.14 р. було надіслано рекомендованим листом на адресу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням, довідку про лікування, що було отримано відповідачем 07.10.14 р.. Він неодноразово звертався до третьої особи у телефонному режимі з проханням звільнити, надати довідку про розмір зарплати, на що отримував відмову, заявлялось про те, що він буде звільнений за прогул в період з 25.09.14 р. по 03.10.14 р. без видачі такої довідки. Просить позов задовольнити, поновити його на роботі на посаді водія - експедитора, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.10.14 р. до дня поновлення його на роботі. За ухвалою суду від 20.11.14 р. до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, було залучено директора ПП - [PERSON]. Позивач в судовому засіданні позов підтримав повністю, обґрунтувавши його вищенаведеними доводами, додатково суду пояснив, що між ним та відповідачем і третьою особою як керівником відповідача, виник виробничий спір, пов"язаний з ремонтом автомобіля, на якому він працював, що не був вирішений на час його звільнення. Він телефонував до працівників ПП свідків [PERSON], [PERSON], третьої особи з виробничих питань та повідомляв, що він хворіє. Коли він перебував у лікарні, він спілкувався по телефону із вищезазначеним и свідками по виробничих питаннях і вважав, що відповідачеві відомо про його лікування. 03.10.14 р. він прибув у ПП і намагався у позасудовому порядку вирішити виробниче питання, пов"язане з автомобілем, це не вдалось. Тоді ж він у телефонному режимі спілкувався з третьою особою у справі по виробничих питаннях, між ними виникло непорозуміння. Просить позов задовольнити. Лист на його адресу відповідач відіслав минулим числом - 03.10.14 р. - так як на поштовому конверт відсутній поштовий штемпель. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, хоча відповідач був належно оповіщеним. Про причини неявки свого представника відповідач суду не повідомив. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, в судове засідання не з"явилась, хоча була належно оповіщеною. Про причини неявки суду не повідомила. Попередньо третьою особою подано до суду заяву з проханням справу розглядати у її відсутності. Попередньо відповідачем подано письмове заперечення проти позову, мотивоване тим, що позивач, дійсно, працював у ПП на посаді водія - експедитора. За наказом № 118/р від 07.10.14 р. був звільнений з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України - за прогул. Позивач був відсутнім на рооті без поважних причин 26.09.14 р., 29.09.14 р., 30.09.14 р., 01 - 03 жовтня 2014 р., 06.10.14 р., про що третьою особою у справі у присутності інших працівників ПП було складено акти №№ 117/1, 117/3, 117/4, 117/5, 117/6, 117/7, 117/8. В обгрунтування своїх позовних вимог позивача вказав, що в період з 25.09.14 р. по 03.10.14 р. він перебував на стацлікуванні у Ковельській ЦРЛ. Позивач не надав доказів відсутності на роботі 06.10.14 р., так як звільнено його було лише 07.10.14 р. за прогул, що мав місце також і 06.10.14 р.. Позивач на підтвердження поважності причин відсутності на роботі в період з 25.09.14 р. по 03.10.14 р. надав суду документ без назви, що виданий лікарем, за підписом зав. відділенням, що не є належним доказом і не оформлений згідно з п. 1.1 Інструкції про порядок видачі документів, що посвідчують тимчасову непрацездатність громадян, що затверджена в МЮ України 04.12.01 р. № 1 005/6 196. Тимчасова непрацездатність працівника стверджується листком непрацездатності. Тому вважає, що доказів поважності причин відсутності на роботі в період з 25.09.14 р. по 03.10.14 р. позивачем також не надано. Лист позивача відповідач отримав 07.10.14 р. у другій половині робочого дня, а наказ № 118/р про звільнення позивача було підписано у першій половині робочого дня і про це було зроблено запис у його трудовій книжці. У листі була лише заява позивача від 03.10.14 р. про звільнення за власним бажанням. Щодо позивача СВ Луцького МВ У МВС України у Волинській обл. порушено і розслідується кримінальна справа за ч. 1 ст. 185 КК України за фактом крадіжки у працівника ПП [PERSON] паливної картки та її протиправного використання. Вважає, що права позивача не порушено. Просить у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні позову не визнавав, суду пояснював, що, дійсно, позивач був прийнятий на роботу у ПП на посаду водія - експедитора. За ним було закріплено автомобіль. Він у вищезазначений період не вийшов на роботу та не надав відповідачеві доказів поважності причин невиходу на роботу, а тому був поставно звільнений за прогул. Довідка не є належним доказом поважності причин відсутності працівника на роботі. Але, зокрема, за 06.10.14 р. позивач не підтвердив причин поважності відсутності на роботі. Відповідач допускав, що, можливо, позивач лікується. Тому надсилав йому листи з проханням повідомити причини невиходу на роботу. Просить у задоволенні позову відмовити. Суд вважає, що розгляд справи можливий по суті 22.01.15 р. у відсутності осіб, які не з"явились, зі згоди позивача - на підстав положень ст. ст. 224 - 228 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дані у попередній судових засіданнях, показання свідків, дослідивши докази, зібрані у справі, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення. Та обставина, що позивач 29.05.14 р. був прийнятий у ПП на посаду водія - експедитора за наказом № 112 - р від 29.05.14 р., 07.10.14 р. був звільнений ПП з посади водія - експедитора за наказом № 118/р від 07.10.14 р., стверджується копією аркушів трудової книжки позивача серії [NUMBER], заповненої 30.03.09 р., копією наказу № 118/р від 07.10.14 р. про звільнення позивача з 07.10.14 р. з посади водія - експедитора за прогули згідно (п. 4 ст. 40 КЗпП України), підставою чого є 8 актів, вказаних вище, та відповідачем у його письмовому запереченні, представником відповідача у його поясненнях не заперечується. Відповідно до копії Епікрізу щодо позивача, сформованого лікувальною установою, позивач в період з 25.09 по 03.10.14 р. перебував на стацлікуванні у Ковельській ЦРЛ. Згідно з копіями вищевказаних актів, такі були складені третьою особою у справі за участю свідка [PERSON] як бухгалтера ПП, відповідно, у зазначені в актах дні. Із змісту актів слідує, що позивач на протязі відповідного робочого дня без відповідного дозволу та пояснення був відсутнім на роботі. Свідок [PERSON] суду показав, що він працює у ПП на посаді логіста. За функціональними обов"язками по роботі має стосунки з позивачем як водієм контролює його рух у рейсі. Позивач був відправлений в рейс на РП. Автомобіль, закріплений за позивачем, поламався у м. Ковелі, де був завезений на СТО. Автомобіль і надалі не зміг виїхати в рейс через неполадки. Були проблеми з розрахунком та сервісом. Позивач відмовився їхати у РП, про це було відомо директору ПП, підшукали іншого водія з візою. На час ремонту автомобіля позивач був вдома у м. Ковелі та цікавився ходом ремонту автомобіля. На його телефон, дійсно, телефонував позивач 24.09.14 р. з приводу виробничих питань. Не заперечує, що позивач повідомив про те, що хворіє. Він телефонував до позивача і просив з"явитись на роботу. Причини неявки позивача на роботу йому не відомі. Він щоранку телефонував до всіх водіїв для з"ясування місця знаходження водія, про що він повідомляв директора ПП. Свідок [PERSON] суду показала, що у ПП є штат водіїв. Позивач прийнятий ПП на посаду водія. З 25.09.14 р. позивач не вийшов на роботу, з ним не було зв"язку, про що їй повідомив логіст - свідок [PERSON]. Про причини невиходу позивача на роботу ніхто у ПП не знав, хоча позивачеві телефонували і шукали його. Механік повідомив про техпроблеми з автомобілем. Позивача шукали біля тижня. Їй інформація про місцеперебування позивача не надходила. З приводу відсутності позивача на роботі останньому телефонував свідок [PERSON] та механік. Лікарняного листа позивача, інших документів про хворобу позивача у ПП немає. Вона щоденно за усною вказівкою директора ПП в кінці дня приймала участь у складанні актів про відсутність позивача на роботі, з огляду на те, що позивача не було на території ПП; на протязі дня до позивача телефонували свідок [PERSON], директор П.П.. Вона особисто з"ясовувала і у інших працівників ПП, чи бачили вони позивача на території ПП. Крім того, водії їй здають документи, пов"язані з рейсом. Позивач документи за останній рейс за 20 - ті числа їй не здавав. У ПП, дійсно, працює секретар на ім"я [PERSON]. У штатному розписі ПП не передбачено працівника кадрової служби і ці обов"язки покладено на неї. Підставою звільнення вказаною у наказі, стала відсутність позивача на роботі на протязі не одного дня. Заява позивача про звільнення надійшла у ПП поштою після звільнення позивача. 03.10.14 р. вона позивача на території ПП не бачила. За змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно з положеннями ст. 5 - 1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, серед іншого, правовий захист від незаконного звільнення. Відповідно, положення ч. 1 ст. 21 КЗпП України, декларують, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підстави припинення трудового договору, серед яких і розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст. 40), перераховані у ст. 36 КЗпП України. Як зазначено у ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише, серед іншого, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті). Відповідно до положень ст. 43 КЗпП України в редакції, що діяла на дату звільнення позивача, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач з 29.05.14 р. був прийняти у ПП на посаду водія - експедитора та був звільнений 07.10.14 р. за прогули без зазначення, у які саме дні (години) мав місце прогул. Як стверджується копією вищезазначеного епікрізу, в період з 25.09.14 р. по 03.10.14 р. включно позивач перебував на стацлікуванні і у ці дні причину його невиходу на роботу слід визнати поважною. Щодо невиходу позивача на роботу 06.10.14 р. - перший робочий після виписки позивача з лікарні день, - то, на думку суду, звільнення позивача з роботи при наявності у відповідача відомостей про хворобу позивача та відсутності підтвердження про виписку з лікарні і працездатність з 04.10.14 р. лише з огляду на відсутність на роботі на протязі робочого дня 06.10.14 р., є незаконним. Як встановлено в суді, позивач до 06.10.14 р., перебуваючи у лікарні, у телефонному режимі повідомляв працівника ПП - свідка [PERSON] - не лише про те, що стосується автомобіля та пов"язаних з автомобілем виробничих питань, а й про те, що хворіє. Дії відповідача по звільненню позивача саме за прогул були передчасними, належних підстав для цього не було. По заяві ж позивача про його звільнення за власним бажанням відповідачем рішення прийнято не було. Крім того, відповідачем не надано суду підтвердження того, чи була наявна згода профспілкової організації на звільнення позивача, чи утворена така у ПП та чи є позивач її членом. Як слідує з копії наказу про звільнення позивача, серед підстав до звільнення не зазначено будь - якого рішення профспілкової організації щодо позивача. Як слідує із змісту ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Однак, вимога позивача в частині стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу до поновлення його на роботі, не відповідає вимогам чинного законодавства. Слід задовольнити цю вимогу за період з дня звільнення позивача по день розгляду справи в суді включно. В задоволені цієї вимоги в решті - слід відмовити. Як вбачається з довідки № 191 від 25.11.14 р. про доходи позивача, його середньоденний заробіток складає 58 грн. 24 коп.. відповідно, з огляду на те, що в період з 07.10.14 р. по 22.01.15 р. включно було (у жовтні 2014 р., включаючи 7 - ме число - 19, у листопаді - 20, у грудні - 23, у січні 2015 р., включаючи 22 - те число, - 14 робочих днів) 74 робочих дні; з розрахунку середньоденної зарплати позивача, на його користь слід стягнути з відповідача 4 309 грн. 76 коп. (58 грн. 24 коп. х на 74 робочих дні). Рішення суду в частині понвлення позивача на роботі слід звернути до негайного виконання. Судові витрати у справі слід сягнути з відповідача на доход держави у повному обсязі, так як позивач звільнений від сплати судового збору при подачі до суду розглядуваного позову. На підставі наведеного,

Outcome: partial