Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що з 12.12.1977 року по 14.08.2008 року працював у вугільній промисловості, останній час на шахті «Дувана» ПАТ "Краснодонвугілля". Згідно медичного висновку було встановлено, що позивач отримав професійне захворювання. Висновком МСЕК від 20.01.2009 року позивачу було встановлено 3 групу інвалідності у зв'язку з професійним захворюванням, а згодом - 55 % втрати професійної працездатності по професійному захворюванню безстроково. Внаслідок хвороби позивач кожного дня зазнає біль у грудях, руках, слабкість, важкість дихання, часто лікується, на що витрачає значний час, змушений додавати додаткових зусиль для організації свого життя, тому його нормальні жіттєві стосунки порушено, з'явилось почуття страху за своє подальше життя та здоров'я. Моральну шкоду, завдану позивачу внаслідок пошкодження здоров'я, у зв'язку з професійним захворюванням, він оцінює у 55 000 грн., яку просить стягнути з відповідача. Від позивача [PERSON] надійшла письмова заява, якою він просив розглянути справу за його відсутності за участю його представника [PERSON] . Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги [PERSON], просила їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ "Краснодонвугілля" за довіреністю Котовська Н.І. у судовому засіданні не визнала позовні вимоги позивача, просила відмовити у їх задоволенні. Зазначила, що завдання позивачу моральної шкоди не підтверджено належними доказами, зокрема, висновком судово - психологічної експертизи. Позивачу надавалися щорічні додаткові відпустки, пільги та компенсації за роботу з шкідливими та тяжкими умовами праці. Крім того, позивач мав право відмовитися від такої роботи, однак добровільно виконував її. Також представник відповідача зазначила, що позивачем пропущено строк для звернення до суду з цим позовом, передбачений ст. 233 Кодексу законів про працю України. Представник третьої особи - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Краснодоні Луганської області за довіреністю Гребенар О.В. у судовому засіданні просив розглянути справу на розсуд суду. Суд, вислухавши сторони, третю особу, всебічно, повно та об'єктивно розглянувши наявні матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 12.12.1977 року по 14.08.2008 року перебував у трудових відносинах з ПАТ "Краснодонвугілля", що підтверджується його трудовою книжкою та особовою карткою (а.с. 5-7, 57). Останнім місцем його роботи була шахта «Дуванна». З розписки, яка була складена позивачем 05.06.2006 року, вбачається, що при його оформленні на роботу на шахту «Дуванна» він був попереджений про наявність на робочому місці шкідливих та небезпечних факторів, які можуть сприяти розвитку професійного захворювання; був ознайомлений з пільгами та компенсаціями за тяжкі та шкідливі умови праці, додатковими відпустками тощо (а.с. 58). Згідно з актом розслідування хронічного професійного захворювання від 10.11.2008 року № 36, складеним відповідною комісією, професійне захворювання позивача виникло у зв'язку з тим, що він тривалий час працював в умовах, де технологічний процес та обладнання, що використовується, є причинами виділення вугільно-природного пилу у концентраціях, що перевищують нормативи, комплекс протиполових заходів проводився не у повному обсязі, працівник не забезпечувася засобами індивідуального захисту згідно нормативам, не забезпечувався постійний контроль за застосуванням ЗІЗ, показники важкості праці перевищують встановлені норми (а.с. 12-13). Згідно з медичною документацією, наявною у справі, позивач, починаючи з 1996 року та по теперішній час періодично перебуває на лікуванні у медичних закладах, проходжує обстеження у зв'язку з діагнозами: пиловий бронхіт, 2 ст., фаза неповної клінічної ремісії, помірний пневнофіброз, емфізема легень, ДН-Іст., обструктивний бронхіт, хронічний бронхіт, захворювання професійне (а.с. 14-22, 46). Відповідно до повідомлення про професійне захворювання (отруєння) та висновку центральної лікарсько-експертної комісії № 44/1742 від 28.10.2008 року, позивачеві був встановлений основний діагноз: хронічна попереково-крижова радикулопатія в стадії неповної ремісії з помірними статико-динамічними порушеннями та больовим компонентом, вібраційна хвороба І ст., захворювання професійні, хронічний бронхіт ІІ ст., в стадії затихаючого загострення, прикореневий пневмосклероз ЛН І ст., а також, низка супутніх діагнозів (а.с. 8-9). У результаті первинного огляду Медико-соціальною експертною комісією (надалі - МСЕК) 20.01.2009 року позивачу була встановлена 3 група інвалідності з 12.01.2009 року (а.с. 10). Внаслідок повторного огляду МСЕК йому було встановлено 55 % втрати професійної працездатності з 12.01.2009 року безстроково, у тому числі: 25 % - по половому бронхіту, 20 % - радикулопатія, 10 % - вібраційна хвороба, що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 11). У якості прикладу представником позивача надано суду копії судових рішень по аналогічних справах (а.с. 23-29). Порядок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, врегульований низкою норм законодавства України. Так, відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) , особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно з ч. 1 - 4 ст. 153 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. В силу ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За п. п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.1995 року, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Обґрунтовуючи вимоги про наявність факту спричинення та розміру компенсації моральної шкоди, позивач зазначив, що заподіяна йому моральна шкода полягає у стражданнях, які він відчуває через порушення його нормальних життєвих зв'язків, постійне відчуття болю у грудях, руках, слабкості, важкості дихання, періодичне лікування, на що витрачає значний час і тому його нормальні життєві стосунки порушено, змушений додавати додаткових зусиль для організації свого життя, з'явилось почуття страху за своє подальше життя та здоров'я. Судом встановлено, що професійне захворювання позивач отримав на виробництві і при цьому мала місце протиправність дій відповідача, пов'язаних з порушенням норм діючого законодавства щодо охорони та безпеки праці, що підтверджується наведеними по справі письмовими доказами. Між протиправними діями відповідача та настанням негативних наслідків, тобто отриманням позивачем професійного захворювання, втратою 55 % професійної процездатності та встановленням йому 3 групи інвалідності, є прямий причинний зв'язок, що є підставою для відшкодування моральної шкоди. Із зазначених підстав суд не сприймає до уваги доводи представника відповідача про те, що позивачем не надано доказів у підтвердження факту завдання йому моральної шкоди, адже вони спростовуються наявними у справі доказами. Належних та допустимих доказів спростування своєї вини в порядку ст. ст. 57-60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) відповідач суду не надав. Клопотання щодо призначення психологічної експертизи представником відповідача не заявлялося. В порядку ст. ст. 10, 60 ЦПК України суд позбавлений можливості вирішувати такі питання самостійно. Крім того, висновок експертизи не є єдиним можливим і достатнім доказом спричинення моральної шкоди, так як згідно з ч. 2 ст. 212 ЦПК України, жоден доказ не має для суду заздалегіть встановленого значення. Також суд не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці шкідливих та небезпечних факторів та мав право відмовитися від такої роботи, однак добровільно виконував її, за що йому надавалися щорічні додаткові відпустки, компенсації та інші пільги, оскільки дані обставини не звільняють відповідача від вствноелного законом обов'язку забезпечувати безпечні і нешкідливі умови праці, безпеку технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови відповідно вимогам нормативних актів про охорону праці, а відповідно, і від обов'язку відшкодувати працівникові моральну шкоду у разі порушення його законних прав. Крім того, не заслуговує на уваги твердження представника відповідача про те, що позивачем пропущено строк для звернення до суду з цим позовом, передбачений ст. 233 КЗпП України, адже, у данному випадку, підлягають застосуванню не положення ст. 233 КЗпП України, а правила п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України, відповідно до якої на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю позовна давність не поширюється. Аналогічні з роз'яснення наведено у п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.1995 року. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Положеннями ч. 3 - 4 ст. 23 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. За п. п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.1995 року (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного суду від 25.05.2001 р. та від 27.02.2009 р.), у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Враховуючи глибину, характер та обсяг фізичних і душевних страждань позивача, наявність вини відповідача, ступінь вимушеного порушення нормального укладу життя позивача та необхідність докладання для його організації додаткових зусиль, вимоги розумності, виваженості та справедливості, що узгоджується з роз'ясненнями, які містяться у п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.1995 року, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення даного позову та стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 15 000 гривень, яку вважає відповідною вищенаведеним нормам діючого законодавства України. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат слід зазначити наступне. Розмір судового збору для даної категорії справ визначається положеннями п. п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 року № 3674-VІ та складає 243,60 грн. В порядку п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір"від 08.07.2011р. №3674-VI позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає судовий збір у розмірі 243,60 грн. в дохід держави.

Outcome: partial