Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду і просить позбавити відповідача батьківських прав відносно дитини [PERSON], [INFO]; визначити місце проживання [PERSON], [INFO], разом з матір'ю, [PERSON]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO] у розмірі 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дати пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Посилається в позові на те, що з 01.02.2000 року перебувала з відповідачем у шлюбі, який відповідно до рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12.05.2014 року шлюб між нею та [PERSON], зареєстрований 01.12.2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис 1489 розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітньої дитину [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що вона з відповідачем проживає окремо, спільний син виявив бажання проживати з матір'ю. Відповідач, за час спільного проживання негативно впливав на фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, а на даний час з дитиною не спілкується, її життям та здоров'ям не цікавиться, у вихованні дитини участі не приймає. Крім того, матеріальної допомоги на утримання сина відповідач в добровільному порядку також не надає. Позивач самостійно виховує дитину і повністю забезпечує її умовами проживання та розвитку, а саме: навчання, медичні послуги, харчування, одяг. Виходячи з цих обставин, просить задовольнити позов. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Предстаник відповідача в судовому засідання проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що позовні вимоги не доведенні позивачем та не надані достатні докази для підтвердження кожної обставини справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, проте представником відповідача було надано письмові пояснення відповідача, в яких [PERSON] заперечував факт негативного впливу на розвиток дитини та вказав, що він бажає спілкуватись з дитиною та брати участь у її фізичному і духовному розвитку, проте позивач не надає йому такої можливості. Щодо вимог стягнення аліментів також заперечував, оскільки він є інвалідом І групи та має матеріальне забезпечення лише з пенсійних виплат в розмірі 949,00 грн., що підтверджується довідкою №722 від 03.04.2015 року, виданою Солом'янським районним управліннями Пенсійного фонду України в м. Києві. Представник третьої особи - Органу Опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації позовні вимоги позивача [PERSON] підтримав, надавши при цьому суду, в порядку ст. 19 СК України, Висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Вислухавши думку позивачки, її представника, представника відповідача, малолітньої дитини та свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню виходячи з наступного. Встановлено, що 01.02.2000 року перебувала з відповідачем у шлюбі, який відповідно до рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12.05.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 01.12.2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис 1489 розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітньої дитину [PERSON], [INFO]. Дитина знаходиться на вихованні та повному утриманні матері. Нормою ст.141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Встановлено, що відповідач тривалий час не спілкується з дитиною, не утримує її матеріально в належному обсязі відповідно до віку та потреб дитини, життям та здоров"ям дитини не цікавиться, про фізичний та духовний розвиток дитини останній також не турбується. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції ООН про права дитини Держави-сторони докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або законні опікуни не суть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З цього випливає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь в її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку Органу Опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації №102/03/29-2418 від 23.03.2015 року, вказано про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Відповідно до наданого листа Центру у справах сім"ї та жінок Деснянського району м.Києва від 03.04.2015 року вказано про те, що 12 березня 2015 року відбулася зустріч психолога Центру з матір"ю [PERSON] та ії неповнолітнім сином [PERSON]. В результаті індивідуального діагностичного обстеження дитини Центром встановлено, що найбільш авторитетною фігурою для дитини є мати, до якої хлопчик відчуває емоційну прихільність. Спеціалістом Центру і листі вказано, що під час бесід та виконання методик був отриманий матеріал, що вказував на прояв психологічного насильства з боку рідного батька ( хлопчик зазначив, що батько вчив його віршів, що містили нецензурну лексику, показував фільми, що включали сцени порнографічного характеру). На питання щодо можлиовсті регулярного спілкування з батьком [PERSON] відповідав рішучою відмовою. В судовому засіданні малолітній [PERSON] вказав на те, що не має бажання спілкування з батьком, оскільки останній до нього вчиняв насильство; малолітній підтвердив викладене психологом у листі щодо поводження батька. Відповідно до пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Жорстке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Відповідачем не надано суду жодного доказу поважності причин його ухиляння від участі у вихованні сина та у спілкуванні з ним. В судовому засіданні також були допитані свідки: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON],[INFO], [PERSON], [INFO], які підтвердили факт жорстокого поводження відповідача з дитиною та відсутність його за місцем проживання дитини [PERSON], [INFO]. Виходячи з викладеного вище, беручи до уваги думку дитини, суд приходить до висновку, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов"язків щодо свого сина, а тому позовні вимоги щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO] підлягають задоволенню. Відповідно до абз. 7 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до вимог статей 180, 182, 183, 191 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки і сина, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Судом встановлено, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, у вихованні та у розвитку дитини участі не приймає, тому малолітня дитина [PERSON], [INFO] народження проживає з позивачем та перебуває на її повному утриманні. Також встановлено, що відповідач офіційно не працевлаштований, являється інвалідом І групи та отримує пенсійні виплати в розмірі 949,00 грн., проте ухиляється від покладеного на нього обов'язку утримувати дитину. Згідно з п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. За таких обставин, враховуючи матеріальне становище позивачки та відповідача, наявність на утриманні позивачки малолітньої дитини, обов'язку батька щодо утримання дитини, суд вважає, що суд вважає доцільним визначити аліменти в розмірі 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно зі ст.160 СК України місце проживання дитиною, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до Принципу 6 Декларації про права дитини від 20.11.1959 року дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням своїх батьків, і в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. Ст.3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Конвенцією (ст.18) також проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов'язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини. Зокрема, одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст.1). Відповідно до ч.4 ст.150 СК України батьки повинні поважати дитину. Ст.155 цього ж кодексу встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Наведений аналіз правових норм, дає підстави стверджувати, що при вирішенні спору щодо місця проживання малолітньої дитини в першу чергу повинні враховуватись інтереси самої дитини. Таким чином, оскільки, в ході розгляду справи Органом Опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації не надано висновок щодо визначення місця проживання дитини та не досліджено приміщення, в якому проживає дитина, суд вважає, що позовні вимоги в частині визначення місця проживання [PERSON], [INFO], разом з матір'ю, [PERSON]. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, в розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial