Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

18 січня 2016 року Публічне акціонерне товариство КБ "Приват Банк " звернулося до суду з вказаним позовом до [PERSON] та [PERSON], обґрунтовуючи вимоги тим, що 29.12. 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № ТЕAWAN02000104 для використання на придбання рухомого майна, за яким позичальнику було передано грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 11589,95 дол. США на строк до 28 грудня 2012 року із сплатою відсотків річних за користування кредитними коштами з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно Графіку. Додатковою угодою №1 від 30 липня 2013 року до умов кредитного договору укладена між Банком та відповідачкою [PERSON] вносилися зміни щодо суми відсоткові ставки в сторону їх зменшення та деякі умови кредитування , суми комісії та пені ..Одночасно в забезпечення зобов'язань за кредитним договором між Банком та відповідачем [PERSON] 30 липня 2013 року був укладений договір поруки, за яким поручитель зобов'язалася перед Банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором. Та додатковою угодою по кредитному договору. Позивач зазначає що 5 листопада 2012 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ задоволено позов ПАТ КБ «Приват Банк» та в користь позивача вирішено до стягнення з відповідача сума заборгованості по вказаному кредиту 10012 , 17 долар США у зв'язку з чим станом на 01.10.2015 року позивач заборгувала 1458563 долар США , яка складається із 3871,19 долар США заборгованість за кредитом; -0, 94 долар США заборгованість по процентам за користування кредитом та 10713,50 долар США пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором. Оскільки зазначене рішення суду не виконано, кредитний договір не припинено, позивачем нараховано заборгованість за кредитним договором в сумі 4573,46 долар США , що еквівалентно відповідно до розпорядження НБУ за курсом 21.29грн. за долар сума становить 9736896 грн.які позивач прохає стягнути з відповідачів в солідарному порядку та судові витрати. [PERSON], яка діє від імені та в інтересах як законний представник позивача, при судовому розгляді справи позов підтримав в повному обсязі. Однак в наступні судові засідання не зявився будучи належним чином повідомлений та причин неявки суду не повідомляв. Представники відповідача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] проти позову заперечували. 28 березня 2016 рокувідповідач [PERSON] подала до суду заперечення на позов в якому посилаючись на правову позицію ВСУ викладену в справі № 6-116 цс-13 від 06.11.2013 року просила врахувати те. що термін погашення за кредитним договором від 29.12.2016 р. сплив і як наслідок позовна давність для пред'явлення позову закінчена 29.12.2015 р. У відповідності до норм ч. 4 ст.267 ЦПК України з цих підстав вважає позов таким що не підлягає задоволенню. Також вказала на те, що наданим позивачем розрахунок заборгованості є неконкретизованим та їй незрозумілим що викликає обгрунтовний сумнів у достовірності позовних вимог . Коім того відповідач посилається на те що наявність судового рішення Індустріального районного суду від 05.11.2012 року предметом якого було стягнення заборгованості за тим же кредитним договором є підставою для закриття провадження в справі згідно ст.. 205 ЦПК України. В доповненні до заперечення подані в процесі судового розгляду справи відповідача від 26.04.2016 р. [PERSON] вважаючи позов безпідставним вказала що позивач немає правових підстав для пред'явлення позову в частині стягнення пені за несвоєчасну сплату кредиту визначивши суму в доларах так як це суперечить нормам ст.. 192, ч. 1 ст. 533 та правовій позиції ВСУ викладеної в постанові ВСУ від 01.04.2015 р. в справі № 3-29 якою визначено , пеня повинна обчислюватись та стягуватись за судовим рішенням лише у національній валюті України- гривні. Відповідач вважає, що на час укладення додаткової угоди до кредитного договору між сторонами 30.07.2013 р. була заборона на надання споживчих кредитів в іноземній валюті а також просила виключити додаткову угоду із числа доказів.оскільки позивачем ненадано оригінал даного документа. В подальшому представники відповідача в судові засідання не явились, про причину неявки не повідомили. Належне повідомлення про час та місце розгляду справи підтверджено відповідною розпискою представником відповідача, що є належним повідомленням сторони відповідно до ч.5 ст.76 ЦПК України. Всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Згідно статей 526,527,530 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону. Матеріалами справи встановлено, що 29.12.2007 року. між сторонами позивачем та відповідачем [PERSON]. укладений кредитний договір № ТЕAWAN02000104 відповідно до якого відповідач отримала споживчий кредит у розмірі 11589,95 долари США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11.16 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28.12.2012 року з умовою щомісячного погашення згідно графіка, вказаного в договорі.. В забезпечення виконання зобов'язань Позичальником передано в заставу транспортний засіб DAOWOO Nexia [NUMBER].. з метою забезпечення зобов'язань за даним кредитом що передбачено пунктом 7.3 вказаної кредитної угоди. Даний кредит по своїй природі, згідно п. 23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», є споживчим, так як наданий відповідачу, як споживачеві, для придбання продукції, зокрема автомобіля, що вбачається з договору споживчого кредиту «Авто в кредит». Відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Однак, вказана норма Закону набрала чинності 16.10.2011 року, тобто пізніше виникнення між сторонами договірних правовідносин, а тому застосуванню не підлягає З урахуванням наведеного суд відхиляє також доводи представника відповідача, в цій частині. Станом на 01.10.2015 рік ПАТ КБ « Приватбанк» зазначає загальну суму заборгованості за кредитом в розмірі 4573.46 Долар США З матеріалів справи також вбачається , що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська ,яке набрало законної сили, стягнуто з відповідача [PERSON] в користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість яка утворилась станом на 21.09.2012р. в розмірі 8760, 61 долар США. Як вбачається з вказаного рішення, предметом розгляду була заборгованість [PERSON] по спірному кредитному договору станом на 21.09 2012 року (а.с.5) Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604-609 ЦК України. Зважаючи на відсутність в зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, відсотків та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України Ця правова позиція підтверджена і судовою практикою ВСУ (Постанова ВСУ від 23 вересня 2015 р. у справі №6-1206 цс 15 Враховуючи, що кредитний договір після ухвалення рішення не був припинений, а відповідач взяті на себе зобов'язання не виконувала належним чином, доказів про виконання судового рішення надані не були, таким чином ПАТ КБ «Приватбанк» має право на отримання відсотків за користування кредитними коштами та штрафних санкцій за період починаючи з 22 вересня 2012 року При цьому нарахування та стягнення пені не є перешкодою для застосування цивільно-правової відповідальності, передбаченої законом за порушення зобов'язання (ст. 625 ЦК України), адже заходи відповідальності за порушення грошового зобов'язання та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена (така правова позиція виражена в Постановах ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі №6-49цс12, від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6-59цс13). З цих підстав суд вважає що доводи представника відповідача [PERSON] та позиція відповідача викладена в письмовому запереченні щодо необхідності закриття провадження в справі з підстав передбачених ч. 2 ст.205 ЦПК України оскільки між тими ж сторонами спір вирішено судовим рішенням, є помилковими а тому їх до уваги не приймає. Також не заслуговують на увгу їх твердження в частині що у позивача немає правових підстав стягнення відсотків та пені за несвоєчасність виконання грошового зобов'язання оскільки такі є необґрунтованими і такими що суперечать вищезазначеним нормам Закону. 30 липня 2013 року між Банком та відповідачем [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, за якою сума заборгованості що виникла за період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди зменшити на 10194.98 долар США зокрема відсотки у розмірі 1785, 72долар США; комісії 520,38 72долар США та пеня -7888,88 72долар США. Визначено строк повернення кредиту 30.07.2017 року. Погашення заборгованості здійснюється згідно Графіку погашення. Також цією додатковою угодою №1 внесено зміни до Кредитного Договору , якою було змінено відсоткову ставку з 13% до 12% Отже, позичальник зобовязався погашати кредит шляхом сплати щомісячних платежів у строк та в порядку, визначеному в цьому договорі. Матеріали справи містять графік погашення кредиту із зазначенням розміру щомісячних платежів у доларах США на весь час дії договору. Цей документ підписаний сторонами, є невідємною частиною кредитної угоди та частково виконувався позивачем з моменту укладання угоди та додаткової угоди і до 30.07.2013 року. З наданого позивачем розрахунку заборгованості убачається, що нерегулярні платежі в іноземній валюті, в якій відповідач [PERSON] мала повертати кредит та сплачувати відсотки за користування кредитом, останньою вносились до Банку до 27.10.2014 року,зокрема з 06.01.2014 року [PERSON] не погашується кредит, а з 31.07.2013 року - не сплачуються відсотки за користування кредитом Остання проплата була здійснена відповідачем по погашенню пені 27.10.2014 р.. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.Згідно ч. 3 вказаної статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. З урахуванням викладеного, оскільки відповідач внаслідок внесення коштів на погашення заборгованості за кредитним договором, були вчинені дії, що призвели до переривання перебігу позовної давності ПАТ «Приват Банк» для звернення до суду з цим позовом, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності а тому твердження викладені в запереченні відповідача [PERSON] проте що строк позовної давності закінчився 29.12.2015 року неприймаються судом як підставу для відмови в задоволенні позову. З матеріалів справи вбачається, що 13.04.2015 року Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приват банк» на адресу відповідачів [PERSON] та [PERSON] було надіслано повідомлення про наявність заборгованостів розмірі 14803,99 доларів США та необхідність її погашення в строк до п'яти днів з дати отримання повідомлення, а також роз'яснило, що у разі непогашення заборгованості вони будуть зобов'язані повернути наявну заборгованість по кредиту та сплатити нараховані проценти, штрафні санкції. Проте, вказані у вимогах порушення відповідачами усунуто не було. Пред"явленням вимоги про дострокове повернення кредиту Банк змінив кінцевий строк повернення кредиту з 30.07.2017 року на квітень .2015 року. Відповідач [PERSON] виступив поручителем за зобов'язаннями позичальника [PERSON] перед Позивачем, для чого був укладений договір поруки №ТЕAWAN02000104/1 від 30 липня 2013 року, що забезпечує Кредитний договір № ТЕAWAN02000104 від 29.12.2007р., а також по укладеній додаткові угоді №1 до кредитного договору № ТЕAWAN02000104/1 від 30.07.2013 р. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи повернення кредитних коштів, сплату процентів за користування ними, комісій, штрафних санкцій та відшкодування збитків . Відповідно до ч.1 ст.553 та ч.1 ст.554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча й пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Згідно із ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. 05 листопада 2015 року помер один із відповідачів у справі - [PERSON] який був майновим поручителем, що стверджується довідкою сільської ради та повідомленням Підгаєцької державної нотаріальної кнтори проте. що за даними Спадкового реєстру станом на 25.02.2016 р. спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. Виходячи із змісту ст. 553 ЦК України суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позову Банку в частині стягнення заборгованості за договором поруки, що був укладений між Банком та покійним відповідачем [PERSON] 30 липня 2013 р. необхідно відмовити, оскільки змістом поруки є не майно, а відповідальність особи (поручителя) за порушення боржником своїх зобовязань перед іншим субєктом, а тому договір поруки не створює обовязків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором. , що не було виконане боржником. Крім того, за загальним правилом смерть фізичної особи сторони зобовязання не припиняє зобовязального правовідношення, оскільки майнові права та обовязки померлого входять до складу спадщини (ст. 1218 ЦК України). Однак ч. 1 ст. 608 ЦК встановлено, що зобовязання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно повязаним з його особою і у звязку з цим не може бути виконане іншою особою. Зважаючи на те, що, як зазначалося вище, змістом поруки є не майно, а відповідальність поручителя за порушення боржником своїх зобовязань, яка нерозривно повязана з його особою, спадкоємці поручителя не можуть нести майнову відповідальність за його зобовязаннями по договору поруки. У звязку з наведеним підстав для стягнення з спадкоємця померлого поручителя [PERSON] , боргу за кредитним договором, укладеним між ПАТ КБ «Приват банк» та [PERSON], правових підстав у суда, немає, так як закон не допускає правонаступництва у спірних правовідносинах поруки. Позов Банку в частині вимог про стягнення боргу з боржника за кредитним договором [PERSON] підлягає до часткового задоволення. Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов"язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Так, п. 1.5.3. додаткової угоди №1 до кредитного договору передбачено, що починаючи з наступного дня, який слідує за днем повернення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,04 % від суми залишку непогашеної заборгованості за кожний день прострочення. При цьому відсотки та комісії за користування кредитом не нараховуються і не сплачуються. Відносно доводів відповідача про незаконне нарахування та стягнення пені необхідно зазначити, що згідно з вищезазначеним пунктом додаткової угоди до кредитного договору [PERSON], за порушення термінів повернення кредиту, відповідач сплачує позивачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені. Разом з тим, підписуючи кредитний договір [PERSON] погодився з усіма його умовами, а тому числі з п.1.1, відповідно до якого позичальник погодився з викладеною сумою заборгованості, що виникла з дати надання позичальнику кредиту по дату підписання цієї Додаткової угоди від 30.07.2013 року. . Підписуючи договір, сторони підтверджують, що досягли згоди за усіма істотними умовами договору, які викладені в цій додатковій угоді. Таким чином, доводи відповідача про те, що договором не передбачено обовязок сплати пені за порушення термінів повернення кредиту є безпідставними. Не заслуговують на увагу посилання в запереченні на відсутність як доказу у справі платіжного документа, на який банком були перераховані кредитні кошти, оскільки відповідачами в ході розгляду справи не було надано будь-яких обґрунтованих та належних доказів того, що кредитні кошти [PERSON] від ПАТ «Приватбанк» не отримувались і банк в цій частині порушив свої зобовязання по наданню кредит. Також не є обґрунтованими посилання відповідача щодо необгрунтованості представленого позивачем розрахунку заборгованості по кредиту, який не підтверджено належними та допустимими доказами. Розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується доданою до позовної зави довідкою-розрахунком, виданою посадовою особою Банку, який в силу ст.ст. 59, 64 ЦПК України являється допустимим доказом у справі. У передбаченому законом порядку вказаний письмовий доказ відповідачами не спростований, контррозрахунку суду не надано. Будь-яких клопотань про витребування копії рахунку позичальника, призначення судової бухгалтерської експертизи, тощо, в порядку, передбаченому ст.ст.134,143 ЦПК України, відповідачі ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду не заявляли. Доказів в обґрунтування неправильності визначення суми боргу відповідач ат її представники не надали. Суд приходить до висновку, що з відповідача на користь банку слід стягнути зокрема: прострочена заборгованість за кредитом 3871,19 долар США та заборгованість за процентами яка згідно розрахунку її заборгованості становить 0,94 долар США Згідно правової позиці ВСУ, викладеній у Постанові ВСУ від 20 листопада 2013 року № 6-126цс13, яка відповідно до ст.. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, та Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зі змінами від 07 лютого 2014 року роз'яснено, що при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку з цим ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Нормами статті 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення ( ч. 3 ст. 267 ЦК України) Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Вимоги ч.2 ст.258 ЦК України про строк позовної давності є обов'язковими для суду, нарахування пені не може перевищувати одного року, незалежно від того, чи заявлено стороною про застосування строку позовної давності. Стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1 ІбцсІЗ від 6 листопада 2013 року, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Про застосування строків позовної давності просили відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] у запереченнях на позов, поданих до ухвалення судового рішення. Враховуючи дату звернення позивача до суду з цим позовом 18 січня 2016 року, строк спеціальної позовної давності для зазначених позовних вимог в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язаний за договором , суд вважає, що розмір пені, який підлягає стягненню з відповідачки за несвоєчасне виконання зобов'язань становить 3895,16 грн. за період з 18.01.2015 року по 01.10.2015 рік. Не можуть вважатися обґрунтованими твердження відповідача щодо неможливості виконання зобовязання в іноземній валюті Положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Так, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Тому стягнення заборгованості у іноземній валюті не суперечить вимогам чинного законодавства і відповідає умовам договору, який був укладений між сторонами у іноземній валюті ( в доларах США). Відповідно до положень вищевказаних правових норм грошові зобовязання на території України повинні бути виконані в гривнях. Використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями можливе лише у разі дотримання порядку й умов, передбачених законом. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказаний правовий висновок був зроблений Верховним Судом України в своїй постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, і яка відповідно до положень ст.360-7 ЦПК України є обов»язковою для всіх суб»єктів владних повноважень які застосовують у своїй діяльності нормативно- правовий акт; Вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. Враховуючи зазначене є безпідставними доводи представника відповідача про заборону укладати Договори споживчого кредиту у валюті, дані твердження також суперечать положенням частини 2 статті 524 ЦК України у відповідності із якими сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов»язання в іноземній валюті. Окрім того, ПАТ «Приват банк» має право на здійснення банківських операцій в іноземній валюті, що підтверджується копією банківської ліцензії долученої до матеріалів справи. . Як вище зазначалося позивач має ліцензію на здійснення операцій у іноземній валюті, а на час укладення цього кредитного договоруЗакон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Отже, позивач звернувся до суду з даним позовом 18.01.2016 та ставить питання про стягнення боргу і штрафних санкцій станом на 01..10.2015 року , приводить розрахунок заборгованості, однак, як було зазначено вище, підлягає задоволенню вимога щодо стягнення пені за рік, тобто з 18.01.2015 року по 01.10. 2015 р. Таким чином, підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитом : заборгованість за основним зобовязанням 3871.19 долар США що відповідно до курсу НБУ- становить 82652,3 грн ,; заборгованість за відсотками 0,94 долар США що відповідно до курсу НБУ становить 21 грн., пеня за порушення термінів погашення грошових зобовязань 3895,16 грн. На підставі ст. 88 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати /судовий збір/, пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог 1460,53 грн. На підставі зазначеного ст. 509, 510, 525-530, 549. 610, 625, 1054-1056-1 ЦК України; Постановою Пленуму Верховного суду «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року; Умов та правил надання банківських послуг і

Outcome: partial