Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-09 00:00:00

До суду звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В заяві вказувала, що 11 червня 2013 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано виконавчим комітетом Великоцепцевицької сільської ради Володимирецького району Рівненської області, про що складено відповідний актовий запис за №9. Від даного шлюбу сторони мають двоє неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, виникають часті непорозуміння і сварки, втратили почуття любові і поваги один до одного. Проживають окремо. Діти проживають з позивачкою, знаходяться на її утримання. Просить шлюб розірвати, стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, на кожну дитину, починаючи з дня подачі заяви до суду і до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 22 жовтня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 20 листопада 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 11.02.2020 року визнано обов`язковою явку позивачки [PERSON] . Відзив не подано. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали заявлені вимоги. [PERSON] пояснила, що з 11 червня 2013 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Сімейне життя не склалося, оскільки чоловік її бив, ображав, влаштовував сварки. Сім місяців проживають окремо. Миритися не бажає. Від спільного шлюбу мають двоє неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , які на даний час проживають з нею та перебувають на її утриманні. Позивачці важко самій матеріально утримувати дітей. Їй необхідні кошти, щоб забезпечити дітейхарчуванням, придбанням одягу, лікування. Відповідач працездатний і може надавати таку допомогу. А тому просить стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, на кожну дитину, і до досягнення ними повноліття, починаючи з 08.10.2019 року. Шлюб розірвати. В судовому засіданні відповідач пояснив, що на розірвання шлюбу згідний. Якщо діти будуть проживати з позивачкою, згідний сплачувати аліменти. Однак хоче, щоб діти були з ним, приймати участь в їх вихованні. Таким чином відповідач по суті визнав позовні вимоги. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав: З матеріалів справи вбачається, що 11 червня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано виконавчим комітетом Великоцепцевицької сільської ради Володимирецького району Рівненської області, про що складено відповідний актовий запис за №9. Від даного шлюбу сторони мають двоє неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвами про народження останніх, серії [NUMBER] , серії [NUMBER] . Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №484 від 03.10.2019 року, неповнолітні діти: син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , проживають разом із своєю матір`ю - [PERSON] . Як зазначено в довідці №7 від 16.03.2020 року, [PERSON] , 2014 року народження та син [PERSON] , 2016 року відвідують Квасилівський Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок). [PERSON] з 10.12.2019 року працює у ФОП [PERSON] на посаді бухгалтера та з грудня 2019 року по березень 2020 року отримала заробітну плату в сумі 14064,50 грн., зарекомендувала себе з позитивної сторони ( довідка, видана ФОП [PERSON] № СП00 -000002 від 09.04.2020 року, характеристика на [PERSON] ) [PERSON] працює заступником директора та вчителем історії та природознавства Великоцепцевицької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів з 2010 року. За місцем роботи та проживанння зарекомендував себе з позитивної сторони. (характеристика Великоцепцевицької сільської ради №392 від 18.10.2019 року, характеристика , видана директором Великоцепцевицької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Володимирецької районної ради №01-18/505 від 23.10.2019 року). Відповідно до Акту обстеження умов проживання [PERSON] від 30.10.2019 року, батько дітей хоче брати участь у вихованні дітей, для цього створені належні умови проживання. Як зазначено в ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Постановою Верховної Ради України №78912 від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст.ст. 18 і 27). Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною другою статті 181 СК України, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою статті 181СК України передбачено можливість стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів). Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню суд враховує наступне. Відповідно до вимог статті 182 СК України, обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів є стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Також даною статтею визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. А як зазначено в ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Згідно п. п. 3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, враховуючи, що відповідач є батьком неповнолітніх дітей, зобов`язаний їх утримувати до досягнення повноліття, працевлаштований, не має інших утриманців, а також відсутні обставини, які б перешкоджали [PERSON] виконувати свій обов`язок по утриманню дітей, позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають до задоволення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20листопада 1989 року,яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ(78912)від 27лютого 1991року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Як зазначено в ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", виховання в сімї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачка заявила вимогу про стягнення з відповідача на її користь, на утримання дітей аліментів в розмірі не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на кожну дитину. Відповідачем в свою чергу даний розмір аліментів не заперечувався та не оспорювався. Разом з тим, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що для дітей віком до 6 років з 1 січня 2020 року прожитковий мінімум становить 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня. Для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. А тому з врахуванням вищенаведених правових норм та поданих суду доказів, враховуючи рівність обов`язків матері і батька щодо утримання дітей, справедливий, виважений і розумний розмір аліментів, який відповідатиме інтересам та потребам дітей і буде необхідним для забезпечення належних умов для їх фізичного, розумового, морального та соціального розвитку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 889 грн. 50 коп., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на кожну дитину, що буде достатнім для забезпечення належних умов для фізичного, духовного та культурного розвитку дітей , а також відповідатиме чинному законодавству, не порушуючи інтересів і матеріального становища, як відповідача так і позивача. При цьому на підставі частини першої статті 191 СК України, стягнення аліментів необхідно присудити від дня пред`явлення позову, тобто з 8 жовтня 2019 року. Поряд з тим, рішення слід допустити до негайного виконання по платежах за один місяць, згідно ст. 430 ЦПК України. Що стосується позовних вимог про розірвання шлюбу, то частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред"явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. (ч.2 ст.112 СК України) Виходячи з наведеного, суд вважає, що шлюб існує формально, позивачка миритися не бажає, не підтримують сімейні відносини, проживають окремо, і наявні підстави для його розірвання. Що стосується місця проживання малолітніх дітей. Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно з ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Як зазначено в ч.4,ч.5 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З огляду на вищевикладені обставини, оскільки відповідач заперечує щодо визначення місця проживання дітей із позивачкою, між сторонами фактично існує спір з даного питання, а тому в рамках розгляду справи про розірвання шлюбу вимога позивача про визначення місця проживання дітей підлягає залишенню без розгляду. При цьому сторонам слід роз`яснити їх право на звернення до суду з відповідною вимогою про визначення місця проживання дітей шляхом пред`явлення окремого позову. У відповідності до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв"язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка просить залишити прізвище " [PERSON] ".

Outcome: approved