Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

[PERSON]звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Овчиннікова Ірина Василівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 01.07.2014 року, відшкодування завданих збитків та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що у липні 2013 року вона взяла в борг у знайомої [PERSON] позику в сумі 21816 грн., які зобов'язалася повернути до 25.08.2013 року. Однак через тривалу хворобу батька та відсутністю стабільних заробітків, не в змозі була повернути своєчасно борг. Тоді [PERSON] знайшла людину, відповідача по справі [PERSON], який погодилася дати їй в борг 55 000 грн. 00 коп.. Останній погодився надати їй грошові кошти на певних умовах, а саме, щоб вона видала на нього нотаріально посвідчене доручення на розпорядження її квартирою у разі неповернення боргу. 30.01.2014 року позивач надала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герсуцкі-Торжаш В.Л., [PERSON] для представництва її інтересів перед третіми особами щодо розпорядження належної їй квартири за адресою [ADDRESS]. Також 30.01.2014 року написала [PERSON] розписку про те, що отримала від нього у борг 55 000 грн. 00 коп., які зобов'язалася повернути до 01.05.2014 року та в разі неповернення боргу дає згоду на використання довіреності від 30.01.2014 року. У зв'язку з неможливістю погашення суми боргу, 30.04.2014 року позивач написала нову розписку [PERSON] на суму 55 000 грн. 00 коп. із кінцевим терміном поверненням до 30.06.2014 року. Тим самим продовживши строки повернення боргу в сумі 55 000 грн. 00 коп.. 14.07.2014 року вона скасувала довіреність, надану на представництво її інтересів [PERSON]. В подальшому вона дізналася, що [PERSON] 01.07.2014 року продав належну їй квартиру [PERSON] за ціною нижчою від її ринкової вартості, фактично уклав договір купівлі-продажу в своїх інтересах та інтересах [PERSON] До того ж наміру продавати квартиру вона не мала, оскільки така є єдиним місцем її проживання. Крім того, внаслідок зазначених зловмисних домовленостей, порушився її фізичний та психічний стан. У зв'язку з вищенаведеним, договір купівлі-продажу квартири від 01.07.2014 року повинен бути визнаний недійсним як такий, що вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною на підставі ст.232 ЦК України та такий, що вчинено під впливом тяжкої обставини на підставі ст.233 ЦК України. Крім того, просить стягнути з відповідачів 10 000 грн. 00 коп. моральної шкоди та 500 грн. 00 коп. компенсації послуг нотаріуса за виготовлення дублікату правочину. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, просили його задовольнити з наведених в ньому підстав. [PERSON] пояснила, що вона позичала гроші у [PERSON] в розмірі 55 000 грн. 00 коп. по одній розписці і у разі неповернення боргу вона передає їй у власність квартиру, на що вона видала другу копію розписки. Кошти позичала на лікування батька, своєчасно їх не повернула. З [PERSON] умови продажу квартири вона не узгоджувала. Кошти вона позичала 30.01.2014 року у [PERSON], але розписку писала на ім"я [PERSON]. Квартиру [ADDRESS] вона продала 03.10.2012 року. Чому довіреність на розпорядження квартирою нею була скасована лише 14 липня 2014 року пояснити не може. Борг нею не погашено. Довіреність на розпорядження видавала як гарантію повернення боргу. [PERSON] пояснив, що [PERSON]коли продавав квартиру діяв не в інтересах [PERSON], а в своїх інтересах. Довіреність була укладена під примусом, так-як в самій розписці ставиться питання, що у разі неповернення боргу, позивачка надала згоду на використання дорученням щодо продожу квартири. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечили та пояснили, що вважають його безпідставним, необґрунтованими та просили відмовити в задоволенні позову. [PERSON] пояснила, що позивачка позичала у неї кошти, але в неї їх не було, тому вона познайомила позивачку з [PERSON], який їй дав кошти, але на яких умовах вона не знає. Кошти [PERSON] вона не позичала і її квартиру не продавала. Квартиру в [PERSON] вона придбала за 130 000 грн. 00 коп. як зазначено у договорі купівлі-продажу квартири. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи. Третя особа приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Овчиннікова І.В. у судове засідання не з'явилася, про час місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що позивачка отримала в борг у [PERSON] 55 000 грн. 00 коп., що підтвердила в судовому засіданні. Інші розписки вона писала на одну й ту саму суму на ім"я [PERSON] для відтермінування сплати боргу за домовленістю сторін. Суд, не приймає до уваги твердження позивача про те, що вона отримала позику від [PERSON], так-як розписка була написана власноручно позивачкою на іи"я [PERSON] і на нього ж було видано доручення на право розпорядження квартирою у разі неповернення боргу. Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 35788685, виданого КП «Мукачівське МБТІ та ЕО» 10.10.2012 року, квартира [ADDRESS] належала на праві приватної власності [PERSON] (а.с.18 т.1). 30.01.2014 року [PERSON] надала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герсуцкі-Торжаш В.Л., реєстровий №300, [PERSON] для представництва її інтересів перед третіми особами щодо розпорядження належної їй квартири за адресою [ADDRESS]. Відповідно до вказаної довіреності [PERSON] уповноважила [PERSON] представляти її інтереси в усіх установах, підприємствах та організаціях з усіх буз винятку питань, що стосуватимуться розпорядження (продажу, обміну, здачі в оренду) за ціну та на умовах відомих представнику, належної їй квартири за адресою [ADDRESS]. Довіреність видана з правом передоручення повноважень третім особам, строк дії якої визначений до 30.01.2015 року (а.с.19 т.1). Відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з ч.ч.1,3 ст.238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Статтею 239 ЦК України також передбачено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Також відповідно до ч.1 ст.245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Жодних доказів про те, що якимось чином [PERSON] змушував позивача оформити та надати йому таку довіреність в судовому засіданні не встановлено. Більше того, приватним нотаріусом при посвідченні довіреності зміст ст.ст. 244, 245, 247-250 ЦК України щодо поняття довіреності, її форми, строків, припинення представництва за довіреністю [PERSON] роз'яснено. Таким чином встановлено, що довіреністю від 30.01.2014 року [PERSON] уповноважила [PERSON] на представництво її інтересів перед третіми особами щодо розпорядження належної їй квартири за адресою [ADDRESS]. До того ж, жодного застереження щодо використання довіреності, остання не містить. Відповідно до витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей № 27125439 від 14.07.2014 року, дія довіреності, наданої [PERSON] на представництво її інтересів [PERSON], була припинена про, що [PERSON] повідомила [PERSON] заявою від 14.07.2014 року (а.с.23 т.1). В той же час, в період дії довіреності від 30.01.2014 року, 01.07.2014 року відповідач [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, з однієї сторони, та відповідач [PERSON] з другої сторони, уклали договір купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS]. Згідно з п. 7 договору купівлі-продажу, продаж квартири здійснено за погоджену сторонами суму у розмірі 130 000 грн. 00 коп.. Також відповідно до п. 5 договору, визначена вартість квартири, яка згідно з звітом про оцінку майна становить 129 003 грн. 00 коп.. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За вимогами ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст.215,216 ЦК України. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а також волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як на одну з підстав визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, позивач посилається на ст.232 ЦК України, яка встановлює правові наслідки правочину, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною. Згідно з ч.1 ст.232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Жодних доказів про те, що якимось чином [PERSON] змушував позивача оформити та надати йому таку довіреність суду не надано. Також встановлено, що укладаючи договір купівлі-продажу [PERSON] діяв виключно в межах наданих йому довіреністю повноважень. Суд, також не знаходить підстав вважати, що продаж квартири здійснено за ціною нижчою від її ринкової вартості оскільки така продана за ціною, визначеною на підставі звіту про оцінку майна. В свою чергу, орієнтована вартість однокімнатної квартири в будинку №7 на вул.Підопригори в м. Мукачево, відповідно до довідки, яку надала позивач, визначена станом на 07.10.2014 року (а.с.99 т.1), а не на момент продажу квартири. До того ж, відсутні документи на підтвердження повноважень особи щодо здійснення оціночної діяльності нерухомого майна, а відтак така довідка не може бути прийнята судом до уваги. Також в судовому засіданні встановлено, що на час укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] позивачка іншого житла не мала, так-як квартира [ADDRESS] нею була продана (а.с.80-81 т.2), і на час розгляду справи по суті позивачка борг не погасила, що підтвердила в судовому засіданні сама позивачка. Довіреність від 30.01.2014 року була надана позивачем на умовах виконання зобов"язання по виконанню розписки про отримання позики, що підтверджується самою розпискою позивача, виданою на ім"я [PERSON] згідно якої вона надає право [PERSON] на розпорядження квартири у разі невиконання умов розписки (договору позики). Таким чином позивачем на підтвердження своїх доводів відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України не надано належних й допустимих доказів, які стверджують існування факту зловмисної домовленості між [PERSON] та [PERSON], а також те, що спірний договір укладений всупереч інтересам [PERSON]. Як на іншу підставу визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, позивач вказує на ст. 233 ЦК України, яка визначає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини. Згідно з ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як пояснила в судовому засіданні [PERSON], що договір купівлі-продажу квартири вчинено під впливом тяжких для неї обставин і на вкрай невигідних умовах, а саме вказала на те, що її 84 річний батько важко хворіє, є учасником бойових дій, а відтак потребує постійного лікування. Крім того, у неї наявна заборгованість перед [PERSON] Зазначені обставини в сукупності зумовили для позивача тяжкі обставини, за відсутності яких, оспорюваний правочин не був би укладений. Зазначене підтверджує згадуваними вище розписками про отримання у борг від [PERSON] грошових коштів та листом Мукачівської центральної районної лікарні від 29.07.2014 року (а.с.24 т.1). Відповідно до зазначеного листа, батько позивача [PERSON], [INFO], перебуває з 2012 року на диспансерному обліку, до травня 2014 року [PERSON] до дільничного лікаря не звертався. На даний час його стан здоров'я важкий, потребує стороннього догляду. В той же час, судом встановлено, що дійсно батько позивача є похилого віку, якому виповнилося 84 роки, має проблеми зі здоров'ям та потребує стороннього догляду. Проте доказів, що на його лікування терміново необхідна велика сума грошових коштів суду не надано. Сам факт, що [PERSON] перебуває на диспансерному обліку не може вважатися тяжкою обставиною в розумінні ст. 233 ЦК України. В сукупності зазначені обставини не дають правових підстав для застосування ст. 233 ЦК України як підстави для визнання правочину недійсним. З огляду на зазначене, відповідно також не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині відшкодування збитків та моральної шкоди. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Згідно з ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з позивача також підлягає стягненню на користь відповідача [PERSON] судовий збір в сумі 121,80 грн. (заява про забезпечення доказів), що підтверджується відповідною квитанцією.

Outcome: dismissed