Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

Позивач [PERSON], покликаючись на неналежне виконання відповідачем [PERSON] своїх батьківських обов'язків, у поданій до суду 14 березня 2018 року позовній заяві просить позбавити відповідача батьківських прав відносно їх сина [PERSON], [INFO]. В обгрунтування позову вказує, що 06.10.2007 р. було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 05.05.2011 р. І з того часу вони з відповідачем проживають окремо, неповнолітній [PERSON] проживає разом з матір"ю. Рішенням того ж суду з відповідача на її користь на утримання сина [PERSON] стягнуто аліменти у розмірі 1/4 від всіх видів його доходу, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповдіного віку, починаючи з 04.03.2011 р. Відповідач вказане рішення суду не виконує, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 46 145,79 грн. За останні 7 років відповідач не брав участь у вихованні та утриманні сина ніяким чином. Усі питання щодо його виховання вирішуються нею самостійно, без участі та підтримки відповідача. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали. Крім того, позивач пояснила, що одразу після народження сина [PERSON] відповідач заволодів коштами, які держава виділила як допомогу при народженні дитини. До неї неодноразово зверталися інші люди з приводу повернення боргів відповідача. Після розірвання шлюбу відповідач ніяким чином не брав участі у вихованні та утриманні сина і не робить цього на даний час. Вона отримує на дитину соціальні аліменти у розмірі 300-400 грн. щомісяця. Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про час та місце призначених судових засідань, на які жодного разу не з"являвся, відзиву проти позову не подав. В судовому засіданні 16 жовтня 2018 року повідомив суду про свою обізнаність щодо позову та його підстав, визнав позовні вимоги, просив відкласти розгляд справи до 19.10.2018 р., однак у подальшому у судове засідання не з"явився, про причини поважності своєї неявки суд не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань не подав. Представник Служби у справах дітей Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області П"яна О.В. в судовому засіданні не заперечила проти задоволення позовних вимог та підтримала висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його сина. Одночасно пояснила, що під час комісії відповідач [PERSON] повністю погодився щодо невиконання ним батьківських обов"язків відносно сина та відсутності перешкод для цього. Його було усно попереджено про можливі наслідки такого ухилення від виконання батьківських обов"язків. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов'язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.4 цього Кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.12, 81 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2007 по 2011 роки, мають дитину - [PERSON], [INFO], на утримання якої відповідач згідно рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 14.09.2011 року зобов'язаний сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частки від доходу, але не менше нід 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Відповідно до довідки про розмір сплачених аліментів, заборгованість зі сплати аліментів до 14.01.2014 року відсутня, а станом на 01.02.2018 року становить 46145,79 грн. В судовому засіданні позивач пояснила, що вони із сином [PERSON] проживають разом у м.Рівне, де дитина здобуває освіту в Рівненській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №24 Рівненської міської ради, хоча зареєстровані у Сарненському районі с.Зносичі. В судовому засіданні малолітній [PERSON] висловив свою згоду щодо задоволення позову. Згідно висновку Орган опіки та піклування при Рівненській райдержадміністрації від 01.06.2018 р. доцільно позбавити відповідача батьківських прав. Відповідно до ч.11 ст.18 Конвенції ООН батьки несуть відповідальність за виховання і розвиток дитини. Ст.9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією ООН про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України). Ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною, по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Відповідно до ст.164 СК України підставою для позбавлення батьківських прав є ухилення батьків від виконання ними своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30.03.2007 року таке ухилення має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку батьків, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Ухилення від виконання юридичного обов»язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Враховуючи положення п.8 ст.7 СК України, у відповідності до якого регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим з урахуванням інтересів дитини, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, і питання про його застосування може бути вирішене судом після повного й всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи й характеру ставлення батьків до дитини, оскільки позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, яке надасть їй полегшення, тому необхідно оцінити позитивний результату доля дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав, не дасть дитині полегшення. Оскільки згідно чинного законодавства України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати її, батьки зобов'язані надавати дитині належне батьківське виховання, оскільки право на виховання - є одним із основних прав дитини, якщо ж батьки не виконують свої функції, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, це є підставами для позбавлення їх батьківських прав. Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо, зокрема позбавлення батьківських прав, обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Тобто висновок органу опіки і піклування в будь-якому разі не повинен носити формальний і однобічний характер, оскільки вирішуються питання про права та обов'язки батька і дитини. Позивачем доведено обставини стосовно свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків. Відповідач не виконує свої батьківські обов'язки, уваги дитині не приділяє протягом останніх семи років. Жодних активних дій на підтвердження своїх намірів приймати участь в житті дитини відповідач не вчинив, активна дієва позиція у відповідача відсутня, що підтверджується показаннями свідків [PERSON] - сестри позивача та [PERSON] - матері позивача. Документальних доказів, які б свідчили про дійсність таких його намірів відповідачем надано не було. Суд дійшов висновку про те, що з часу розірвання шлюбу 2011 року відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків щодо сина: не цікавиться його життям, навчанням, розвитком та здоров'ям, не надає матеріального утримання. Дитина з цього часу виховується матір'ю самостійно, яка піклується про її здоров'я та навчання. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що відповідач ухиляєся від виконання своїх батьківських обов'язків, свідомо нехтує ними, що підтверджується належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи. Оцiнюючи дослiдженi по справi доказi в їх сукупностi, суд вважає, що [PERSON] вiдповiдно до вимог ст.164 Сiмейного кодексу України, повинен бути позбавлений батькiвських прав щодо малолітньої дитини, оскiльки судом встановлено, що він, маючи юридичну і фактичну можливість до вчинення дій, які становлять зміст батьківського обов'язку, свідомо ухиляється від їх виконання. У зв'язку з цим позбавлення батьківських прав відносно його малолітньої дитини призведе до позитивного результату у її долі, забезпечить захист її прав та інтересів. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Слід звернути увагу відповідача, що відповідно ст.169 СК України, особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення. Розглядаючи такі справи, суди зобов'язані перевіряти, наскільки змінилися поведінка особи та обставини, що були підставою для позбавлення її батьківських прав. При вирішенні питання про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з них та інших осіб, із якими проживає дитина, враховує її інтереси, а також думку дитини, якщо вона її може висловити. За змістом ч.4 ст.169 СК України поновлення в батьківських правах можливе лише за умови, що батьки істотно змінили в кращий бік поведінку, спосіб життя і (або) ставлення до виховання дитини. Зміни в способі життя батьків, їхнє ставлення до дитини не можуть відбутися швидко, для цього необхідний значний період часу. При цьому, недостатньо одних намірів батьків змінити свою поведінку, необхідно, щоб їх спосіб життя дійсно змінився настільки, що ніяких небезпек і загроз життю і здоров'ю дитини більше не буде, а батьки в змозі належним чином виховувати дитину і захищати її права і інтереси. Поновлення батьківських прав і повернення дитини батькам допускається тільки в тому випадку, якщо це відповідає інтересам дитини. Якщо поновлення в батьківських правах суперечить інтересам дитини, то суд має право з урахуванням думки дитини відмовити в задоволенні позову батьків про поновлення в батьківських правах. Суд зобов'язаний з'ясувати думку дитини з приводу можливості поновлення батьківських прав і повернення її батькам. Причому мотиви незгоди дитини на поновлення в батьківських правах значення не мають. Але при цьому суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ст.171 СК України). Факт стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини, та існуюча заборгованість по їх несплаті не свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків по утриманню дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дітей на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батьків до надання дитині належного утримання. Отже, за наявності підстав у майбутньому, відповідач має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. З огляду на викладене,

Outcome: approved