Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

У лютому 2017 року позивач звернувся до суду з позовом де вказує, що його матері - [PERSON] на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 травня 2009 року належалі земельні ділянки: площею 0,1000 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,0585 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, які розташовані за адресою: Харківська область, Харківський район, м.Мерефа, вул.Дніпропетровська, 99. 21 вересня 2016 року його мати померла. Після її смерті залишилось спадкове майно у виді зазначених земельних ділянок. Він звернувся до органів нотаріату для оформлення своїх спадкових прав, але йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спдащину, оскільки мати за життя не зареєструвала належним чином своє право власності на зазначене спадкове майно. Тому просив визнати за ним право власності на зазначені земельні ділянки в порядку спадкування за законом. Позивач та його представник у судове засідання не з"явились, надали суду письмові заяви з проханням розглядати справу у їх відсутність. Заявлені позовні вимоги підтримали і просили задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з"явився, надав суду нотаріально посвідчену заяву з проханням розглядати справу у його відсутність. Проти задоволення позову не заперечував. Відповідно до вимог ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню повністю з огляду на наступне. Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою (скаргою) осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Частинами 3 та 4 ст.2 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 1218 Цивільного Кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Цивільним Кодексом передбачена черговість спадкоємців за законом, відповідно до якої у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України), у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст.1262 ЦК України), у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (ст.1263 ЦК України), у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (ст.1264 ЦК України), у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п'яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім'ї. Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім'ї спадкодавця, але не менш як п'ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування (ст.1265 ЦК України). Відповідно до ст.1264 ЦК України право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше, як п'ять років до часу відкриття спадщини. Згідно з вимогами ст.1216 ЦК України (в редакції 2004 року), спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.1 ст.1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР №021058, виданого Мереф"янською міською радою [PERSON], батьку сторін по справі, належала земельна ділянка площею 0,0585 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого сілянського господарства, яка розташована за адресою: Харківська область, Харківський район, м.Мерефа, вул.Дніпропетровська, 99 (а.с.25). На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР №021057, виданого Мереф"янською міською радою [PERSON], батьку сторін по справі, належала земельна ділянка площею 0,1000 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: Харківська область, Харківський район, м.Мерефа, вул.Дніпропетровська, 99 (а.с.26). [PERSON] помер 31.10.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Мереф"янською міською радою Харківського району Харківської області 06.11.2007 року (а.с.22). Після його смерті, рішенням Харківського районного суду Харківської області від 25 травня 2009 року право власності на зазначені земельні ділянки було визнано за його дружиною, матір"ю сторін - [PERSON] (а.с.23-24). [PERSON] померла 21 вересня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим виконкомом Мереф"янської міської ради Харківського району Харківської області 23 вересня 2016 року (а.с.21). Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді зазначених земельних ділянок. Спадкоємцями після її смерті є - [PERSON] та [PERSON] - сторони по справі. Позивач звернувся до органів нотаріату за оформленням своїх спадкових прав на зазначене нерухоме майно, але приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] своїм листом від 23.03.2017 року відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки не були надані правовстановлюючі документи, які б підтверджували право власності спадкодавця на спірне майно. Таким чином, у судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] фактично прийняла спадщину у вигляді земельних ділянок за адресою: Харківська область, Харківський район, м.Мерефа, вул.Дніпропетровьска, 99, після смерті [PERSON], який помер 31 жовтня 2007 року, вступивши до фактичного управління майном, проте право власності не зареєструвала, що було підтверджено наданими суду письмовими доказами. З урахуванням того, що позивач дійсно є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON], що було доведено наданими суду доказами у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved