Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення 59 372,99 грн. інфляційних витрат та 12 403,93 грн. трьох відстоків річних за невиконання грошового зобов"язання, стягнення судових витрат, посилаючись на те, що в провадженні Івано-Франківського міського суду перебувала справа №2-1542/2010 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової компенсації частки майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Рішенням суду від 15.10.2010 року позовні вимоги задоволено частково. Припинено право спільної сумісної власності [PERSON] у квартирі [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] в цілому. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 80 017 грн. 50 коп., як грошову компенсацію за частку у спільній власності - квартирі [ADDRESS]. Вказане рішення суду набрало законної сили 26.10.2010 року, та у відповідача виникло грошове зобов"язання по сплаті на користь позивачки грошових коштів 80 017 грн. 50 коп. Проте, на час звернення до суду із позовною заявою відповідачем рішення суду не виконано, відповідач на протязі п"яти років неправомірно користується коштами позивачки, а тому просила стягнути з відповідача 3% річних за користування коштами та індексацію за період з листопада 2010 року по грудень 2015 року включно, що становить 12 403,93 грн. та 59 372,99 грн. відповідно. Ухвалою суду від 13.09.2016 року до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача було залучено ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції (а.с.125). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задоволити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач, представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили, просили відмовити в задоволенні позову у зв"язку з тим, що постановою старшого державного виконавця відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ Ткаченко Н.Д. 13.04.2016 року закінчено виконавче провадження у зв"язку з повним виконанням рішення суду. Відповідачем починаючи з червня 2011 року здійснювались проплати на рахунок відділу ДВС Івано-Франківського МУЮ щодо виконання рішення суду. Крім цього, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 20.01.2016 року до правовідносин, які виникли у зв"язку з невиконанням судового рішення не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов"язання (ст. 625 ЦК України). Представник ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції в судовому засіданні надав суду копію матеріалів виконавчого провадження, та повідомив, що рішення суду від 15.10.2010 року виконано в повному обсязі, згідно платіжних доручень №3713 від 26.11.2015 року, №3563 від 13.11.2015 року та №826 від 29.03.2016 року. Крім цього, зазначив, що на виконанні ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції перебувало зведене виконаче провадження щодо боржника [PERSON] Беручи до уваги пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання рішення суду щодо відшкодування вартості 1/2 частини квартири. Судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 15.10.2010 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової компенсації частки майна, що є спільною сумісною власністю подружжя задоволено частково. Припинено право спільної сумісної власності [PERSON] у квартирі [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] в цілому. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 80 017 грн. 50 коп., як грошову компенсацію за частку у спільній власності - квартирі [ADDRESS] (а.с.4). Вказане рішення суду 26.10.2010 року набрало законної сили та 30.12.2010 року Івано-Франківським міським судом було видано виконавчий лист (а.с.5, 6). За заявою [PERSON] від 25.01.2011 року головним державним виконавцем Судаком М.М. Івано-Франківського міського управління юстиції 26.01.2011 року відкрито виконавче провадження №23951179 (а.с.8). Ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Представник відповідача надала суду копії квитанцій, які, на її думку, свідчать про добровільне виконання відповідачем свого зобов"язання покладеного на нього рішенням суду від 15.10.2010 року (а.с.37-88). Згідно наданих копій квитанцій вбачається, що відповідачем на рахунок ВДВС міського управління юстиції вносились кошти "згідно рішення суду". Представник ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції в судовому засіданні повідомив, що на виконанні ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції перебувало зведене виконаче провадження щодо боржника [PERSON] Виконавче провадження щодо виконання рішення суду від 15.10.2010 року закінчено 13.04.2016 року згідно платіжних доручень №3713 від 26.11.2015 року, №3563 від 13.11.2015 року та №826 від 29.03.2016 року (а.с.160). Інші квитанції були зараховані на виконання інших боргових зобов"язань [PERSON] Проте, при дослідженні платіжних доручень №3713 від 26.11.2015 року, №3563 від 13.11.2015 року було встановлено, що призначення платежу: "аліменти з [PERSON] на користь [PERSON].о/р [NUMBER] в/л 2-9019 від 19.01.2005" (а.с.153), а отже, тільки сума в розмірі 78 017,50 грн. згідно платіжного доручення 826 від 29.03.2016 року оплачена на погашення заборгованості по в/л №2-1542 від 30.12.2010 (а.с.154). Отже, за період, який вказаний позивачем в позовній заяві (з листопада 2010 року по грудень 2015 року включно) відповідачем рішення суду не виконано, кошти не повернуто. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно п.1.2.6 підрозділу 1.2. розділу 1 висновків Верховного Суду України, викладених в постановах, прийнятих за результатами розгляду справ із підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4 ч.1 ст. 355 ЦПК України, за І півріччя 2016 року відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов"язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов"язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку. Зобов"язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього кодексу. Так, у ч.5 ст. 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов"язки можуть виникати з рішення суду. Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України у разі порушення грошового зобов"язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов"язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов"язання, оскільки, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов"язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечить, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов"язки можуть виникати з рішення суду. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 1 жовтня 2014 року розглянув справу № 6-113цс 14, предметом якої був спір про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період невиконання судового рішення про відшкодування майнової та моральної шкоди. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі N 6-2168цс15. А тому, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що посилання представника відповідача на те, що до правовідносин, які виникли у зв"язку з невиконанням судового рішення не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов"язання (ст. 625 ЦК України) є безпідставними та не заслуговують на увагу. Відповідно до розрахунку позивачки сума індексації за прострочений період (з листопада 2010 року по грудень 2015 року включно) становить 59 372,99 грн., а три проценти річних від простроченої суми - 12 403,93 грн. Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачкою розрахунок суми індексації та трьох процентів річних відповідачем чи його представником суду не представлено. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вказані позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно п. п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» із змінами та доповненнями, розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем з 01.01.2016 року становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (551,20 грн.) та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати (6 890,00 грн.). Оскільки, судом визначено, що до стягнення з відповідача на користь позивачки підлягає 71 7776,92 грн., тому з відповідача також слід стягнути на користь позивачки судові витрати в розмірі 1 відсотка від ціни позову, а саме - 717,77 грн. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 20, 509 611, 625 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ЦПК України,

Outcome: approved