Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-10 00:00:00

У листопаді 2018 року позивач за первісним позовом звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд: позбавити батьківських прав батьків - [PERSON] , [PERSON] відносно дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] , [PERSON] на користь Київського обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей "Отчий дім" на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до досягнення ними повноліття. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.05.2010 у справі № 2-о-79/2010 [PERSON] та [PERSON] були усиновлені діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Як стверджує позивач, відповідачі свідомо нехтують своїми обов`язками, не утримують дітей, ухиляються від спілкування з ними, вчиняли насилля над дітьми, жорстоко з ними поводились. Ухвалою судді від 03.12.2018 було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання у справі. У свою чергу, у січні 2019 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із з зустрічною позовною заявою, в якій просили суд: скасувати усиновлення [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , за рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.05.2010 у справі № 2-о-79/2010; скасувати відомості, зазначені в актовому записі про народження [PERSON] , [INFO] , актовий запис від 08.08.2002 № 19, [PERSON] , [INFO] , актовий запис від 24 07.2003 № 11, [PERSON] , [INFO] , актовий запис від 19.11.2004 № 27, [PERSON] , [INFO] , актовий запис від 01.08.2006 № 16, внесені за рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.05.2010 у справі № 2-о-79/2010. Зустрічну позовну заяву було обґрунтовано тим, що відповідно до рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.05.2010 у справі № 2-о-79/2010 [PERSON] та [PERSON] були усиновлені діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Позивачі за зустрічним позовом вказували, що тривалий час у сім`ї були хороші стосунки, вони виховували дітей та забезпечували їх всім необхідним, проте з часом відносини зазнали суттєвих змін, коли [PERSON] у 2015-2016 роках втекла з хлопцем. Позивачі зазначали, що звертались до психологів, проте це не дало результатів. 18.05.2018 Києво-Святошинським районним судом Київської області у справі № 369/4649/18 [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КпАП України. На засіданні координаційної ради з питань охорони дитинства та підтримки сім`ї при Києво-Святошинській РДА Київської області було прийнято рішення залишити на тимчасове проживання усиновлених дітей позивачів за зустрічним позовом в Київському обласному центрі соціальної реабілітації «Отчий дім». Зі слів позивачів за зустрічним позовом, їх неодноразові спроби для поновлення стосунків з дітьми результату не дали, діти не висловлюють бажання повертатись у сім`ю. Вказували, що між ними та дітьми, з незалежних від їх волі обставин, склались стосунки, що роблять неможливим виконання ними батьківських обов`язків, що через ситуацію, що має місце у [PERSON] погіршився стан здоров`я, діти не бажають з ними проживати. Також 13.02.2019 представником відповідачів до суду було подано відзив на позовну заяву, в якому відповідачі посилались на те, що позивачем наданими доказами не доведено наявність фізичного насильства в сім`ї та протиправну експлуатацію усиновлених дітей. Позовні вимоги вважають недоведеними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Ухвалою судді від 20.03.2019 було прийнято до провадження зустрічну позовну заяву [PERSON] та [PERSON] про скасування усиновлення та об`єднано в одне провадження з первісним позовом Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області. Ухвалою судді від 13.05.2019 було закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. 25.11.2020 надійшло клопотання [PERSON] про закриття провадження по справі в частині позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] по відношенню до [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді від 11.06.2021 року було відмовлено в задоволенні клопотання щодо закриття провадження у справі. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом в судове засідання на з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі, просив первісний позов задовольнити в повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник відповідачів за первісним позовом та позивачів за зустрічним позовом у судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи без участі відповідачів, у задоволенні первісного позову просив відмовити, а зустрічний позов задовольнити у повному обсязі. Представники третьої особи: Служба у справах дітей Бучанської районної державної адміністрації Київської області, Київський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей "Отчий дім" у судове засідання своїх представників не направили, звернулись до суду із заявою про розгляд справи без участі їх представників, первісний позов підтримали в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання також не з`явились, подали суду заяви про розгляд справи без їх участі, первісний позов підтримали, позицію щодо зустрічного позову не повідомили. Третя особа Києво-Святошинська окружна прокуратура в судове засідання свого представника не направила, неодноразово подавала до суду листи про розгляд справи без участі її представника. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі письмові докази, показання свідків у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги за первісним і за зустрічним позовами не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.05.2010 у справі № 2-о-79/2010 [PERSON] та [PERSON] були усиновлені діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про усиновлення: від 10.06.2010 серія [NUMBER] , від 10.06.2010 серія [NUMBER] , від 10.06.2010 серія [NUMBER] , від 10.06.2010 серія [NUMBER] , відповідно. У зв`язку із вказаним дітям було видано повторно свідоцтва про народження, в яких батьками було вказано [PERSON] та [PERSON] . Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї від 24.04.2018 за адресою: [ADDRESS] , квартира двокімнатна, жилою площею 50 кв.м, з усіма зручностями. У дітей окрема кімната, всім забезпечені. Із звернення від 11.04.2018 до практичного психолога Боярського НВК "Колегіум-ЗОШ І-ІІІ ступенів № 3", що надійшло від [PERSON] , встановлено, що до неї з боку сестри [PERSON] та матері було застосоване фізичне та психологічне насильство та, з її слів, таке насильство має періодичний характер. Відповідно до довідки Києво-Святошинського відділу Головного управління національної поліції в Київській області від 16.11.2018 № 15735 по факту фізичного та психологічного насильства відносно [PERSON] складено протокол за скоєння адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП. Протокол від 19.04.2018 серія ГП № 589131. Крім цього, за інформацією отриманою під час опитування дітей, по факту змушення до праці дітей Києво-Святошинським відділом Головного управління національної поліції в Київській області розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.150 КК України, відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018112000002542. Відповідно до довідки КОДА ССДС від 16.04.2018 № 897/01-14 до Київського обласного центра соціально-психологічної реабілітації дітей "Отчий дім" у зв`язку з напруженими стосунками з батьками були направлені діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , до налагодження взаємостосунків батьків та дітей. Згідно з листом КОЦСПРД «Отчий дім» № 74 від 23.04.2018 під час первинного консультування діти повідомили, що у них напружені стосунки з батьками, зазначили про застосування фізичного покарання та роботу в магазині, старші дівчата [PERSON] та [PERSON] більш всього були задіяні в роботі продавцями, у зв`язку із чим пропускали навчання та їх наказували, [PERSON] та [PERSON] після бесіди з представниками ССД та центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, під наглядом батьків написали заяву, що готові повернутись в родину на проживання з батьками, проте [PERSON] та [PERSON] виявили бажання залишитись в КОЦСПРД «Отчий дім» для проходження подальшої реабілітації та прийняття ситуації. Відповідно до листа КОЦСПРД "Отчий дім" від 19.10.2018 № 175/1 [PERSON] та [PERSON] під час перебування дітей в КОЦСПРД "Отчий дім" бачили своїх дітей за період з квітня по травень 2018 року тричі, коли вирішували питання з органами влади про доцільність повернення дітей у сім`ю, з травня 2018 року по дату листа своїх дітей не відвідували та не цікавились їх життям. Також судом встановлено, що відповідно до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав від 14.11.2018 № 07-21/3130, наданого Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області, Комісія з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації Київської області вважає за доцільне позбавити батьківських прав батьків [PERSON] та [PERSON] відносно дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Свідок [PERSON] суду повідомила, що є практичним психологом Боярського НВК "Колегіум-ЗОШ І-ІІІ ступенів № 3", до неї звернулась [PERSON] , яка їй повідомила про факти фізичного та психологічного насильства з боку її матері та сестри [PERSON] стосовно неї та інших сестер і брата, зі слів [PERSON] , знає, що їх примушували працювати в магазині батьків. Свідок [PERSON] суду повідомила, що є класним керівником 6-А класу Боярського НВК "Колегіум-ЗОШ І-ІІІ ступенів № 3", під час бесід з дітьми сім`ї [PERSON] вони її повідомили про періодичні факти фізичного та психологічного насильства від матері та старшої сестри [PERSON] , зі слів дітей, чула, що їх примушують до праці в магазині батьків. Свідок [PERSON] , 2001 р.н., повідомила суду, що є дочкою відповідачів, по відношенню до неї та інших сестер з братом матір`ю та старшою сестрою [PERSON] застосовувалось фізичне та психологічне насильство, що їх батьки примушували до праці в магазині, що належить батькам. Свідок [PERSON] , 2002 р.н. повідомила суду аналогічне тому, що розповіла суду її сестра свідок [PERSON] . Свідок [PERSON] повідомив суду, що є хрещеним батьком [PERSON] , сім`ю [PERSON] знає давно, ніколи не бачив проявів фізичного і психологічного насильства по відношенню до дітей, сім`я завжди виглядала дружною та щасливою, щодо роботи в магазині, то свідок не бачив їх там жодного разу за виконанням будь-якої роботи. Свідок [PERSON] повідомила суду, що є знайомою сім`ї [PERSON] , всю сім`ю знає значний час, відмічає піклування до прийомних дітей, вказала, що діти були всім забезпечені, як з моральної, так і з матеріальної сторони, щодо роботи дітей пояснила, що жодного разу не бачила, щоб діти працювали у магазині. Свідок [PERSON] повідомив суду, що є чоловіком сестри дітей [PERSON] , доньки відповідачів за первісним позовом, у батьків з дітьми були дружні стосунки, діти були забезпечені матеріально, їх любили та поважали, у період перехідного віку почалися проблеми через негативну поведінку старших сестер, щодо примушування до праці в магазині, то жодного разу не бачив дітей за роботою. Свідок [PERSON] повідомила суду, що є рідною сестрою дітей, донькою відповідачів за первісним позовом, вони були дружною сім`єю, батьки старались для всіх однаково, ніхто і ніколи фізично чи морально на сестер і брата не впливав, всі їздили на оздоровлення, всі забезпечувались матеріально, у період перехідного віку почались проблеми з поведінкою у сестер, щодо примушення до роботи в магазині, то таких випадків не було. Свідок [PERSON] , повідомила суду, що є заступником директора з навчально-виховної роботи Боярського НВК "Колегіум-ЗОШ І-ІІІ ступенів № 3", на прохання [PERSON] допомагала написати заяву до органів опіки, батьки відповідально ставились до виховання та матеріального забезпечення дітей, жодного разу не бачила, щоб дітей примушували до роботи в магазині. Свідок [PERSON] повідомила суду, що є подругою [PERSON] , близько товаришує з [PERSON] , часто буває вдома у [PERSON], сварок між батьками та дітьми не помічала, діти завжди були всім забезпечені, щодо примушення дітей до праці в магазині, то про це ніколи не чула та не бачила. Із роздруківки постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.05.2018 у справі № 369/4649/18 із ЄДРСР та пояснень сторін вбачаєтсья, що відповідача [PERSON] було визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП. По факту експлуатації дітей за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 150 КК України, Києво-Святошинським відділом поліції ГУНП в Київській області було зареєстровано кримінальне провадження за № 12018112000002542. За наслідками розслідування 10.04.2019 вказане кримінальне провадження було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, тобто встановлено відсутність в діянні складу кримінального правопорушення. Дана інформація підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 21.01.2020. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07.12.2006 у справі «Хант проти України»). Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. У справах «Савіни проти України», «МакМайкл проти Сполученого Королівства», «Ньяоре проти Франції», Європейським судом з прав людини зазначається, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя» і що «заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За положеннями частин першої, другої статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» - виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язанні виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Частинами 4-6 ст. 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані: піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом (ч.1 ст.152 СК України). При цьому, відповідно до ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт заперечення відповідачами проти позову про позбавлення їх батьківських прав, свідчить про їх інтерес до дітей. Частиною 1 статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно з ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. З огляду на ч. 1 ст. 242 СК України, якщо усиновлювач був записаний матір`ю, батьком усиновленої ним дитини, він може бути позбавлений батьківських прав за наявності підстав, встановлених у статті 164 цього Кодексу. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 753/9433/17 у своїй постанові від 09.11.2020. У п. п.15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» дані роз`яснення, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєння нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У ч.ч. 1, 2 статті 238 СК України передбачено, що усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: 1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; 2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; 3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків; Скасування усиновлення не допускається після досягнення дитиною повноліття. Усиновлення може бути скасоване після досягнення дитиною повноліття, якщо протиправна поведінка усиновленого, усиновлювача загрожує життю, здоров`ю усиновлювача, усиновленого або інших членів сім`ї; усиновлення повнолітньої особи може бути скасовано судом за взаємною згодою усиновлювача і усиновленого або на вимогу одного з них, якщо сімейні відносини між ними не склалися. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 25.04.2019 у справі № 381/4827/17, згідно з частинами першою, другою статті 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей (переглянута), ратифікованої Законом України № 3017-VI від 15.02.2011, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом. Верховний Суд у постанові від 18.03.2020 у справі №445/1559/18 зауважив, що виключною підставою для скасування усиновлення після досягнення дитиною повноліття може бути лише протиправна поведінка усиновленого, усиновлювача, яка загрожує життю чи здоров`ю усиновленого, усиновлювача чи іншого члена сім`ї. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Як визначено ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. У відповідності з приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням проаналізованих правових норм та правових висновків Верховного Суду в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. За результатами допиту свідків, наданих суду матеріалів вбачається, що тривалий час, з 2010 року по 2018 рік, відповідачі [PERSON] повноцінно виконували свої батьківські обов`язки відносно своїх усиновлених дітей, жодного доказу, що б вказував на невиконання ними цих обов`язків або на недобросовісне їх виконання, суду надано не було. З часом дорослішання старших доньок [PERSON] та [PERSON] у сім`ї [PERSON] виникли конфлікти, зафіксовано лише один випадок притягнення до відповідальності матері усиновлених дітей [PERSON] у зв`язку із вчиненням нею насилля по відношенню до дітей. Доказів існування інших епізодів насилля з боку матері, а також будь-яких випадків насилля з боку батька відносно усиновлених дітей суду надано не було. З огляду на вказане, суд враховує правові висновки ВС, а також що позбавлення батьківських прав є виключним заходом, що відсутні докази існування підстав, передбачених ст. 164 СК України, а факт насилля мав виключно разовий характер та лише з боку матері дітей, та не погоджується з наданим висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] батьківських прав стосовно дітей. Суду не було надано належних та допустимих доказів, що позбавлення батьківських прав усиновлювачів [PERSON] дійсно відповідає інтересам усиновлених дітей. Також суд враховує рекомендації ВС, що позбавлення батьківських прав можливе виключно до досягнення дітьми повноліття, а на час вирішення спору [PERSON] та [PERSON] стали вже повнолітніми. З урахуванням викладеного, суд залишає первісні вимоги про позбавлення батьківських прав відповідачів відносно усиновлених ними дітей без задоволення. Вимоги про стягнення аліментів на утримання усиновлених відповідачами дітей в даному випадку є похідними від вимог про позбавлення їх батьківських прав, тому в задоволені цих вимог суд також відмовляє. Стосовно зустрічного позову, то вимоги за позовом [PERSON] та [PERSON] щодо скасування усиновлення відносно [PERSON] та [PERSON] згідно з ч. 2 ст. 238 СК України не підлягають задоволенню, оскільки ці діти на час вирішення спору, як було вже вказано, стали повнолітніми. Доказів того, що протиправна поведінка усиновлених [PERSON] та [PERSON] та/або усиновлювачів [PERSON] загрожує життю, здоров`ю усиновлювачів та/або усиновлених або інших членів сім`ї, суду надано не було. Разом з тим, позивачі за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] не надали суду доказів на підтвердження існування обставин, що відповідно до ч. 1 ст. 238 СК України можуть бути підставою для скасування усиновлення відносно [PERSON] та [PERSON] . Зокрема, [PERSON] та [PERSON] не доведено того, що між ними як усиновлювачами і усиновленими дітьми [PERSON] та [PERSON] склалися, незалежно від їх волі, стосунки, які роблять неможливим виконання ними як усиновлювачами своїх батьківських обов`язків. При цьому, психологічні потрясіння, пов`язані з конфліктами зі старшими доньками [PERSON] та [PERSON] , самі по собі не є підставою для скасування усиновлення відносно менших дітей. А отже, у зустрічних вимогах суд також відмовляє. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Враховуючи вищевикладене та правові висновки Верховного Суду,

Outcome: dismissed