Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору № 73007/34 від 30.05.2008 року, з змінами і доповненнями ВАТ «Електрон Банк» правонаступником якого є ПАТ [PERSON] надав Петрів (до зміни прізвища Савків) [PERSON] грошові кошти в розмірі розмірі 38000,00 доларів США з кінцевим строком погашення не пізніше 29.05.2018 року під 12,5 % річних. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №73007/34 від 30.05.2008 року між позивачем та [PERSON] укладено іпотечний договір від 30.05. 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу, [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2044 (далі - «Договір іпотеки»), згідно якого відповідачка надала в заставу позивачу нерухоме майно, а саме: квартиру №17 загальною площею 79,00 м.кв., житловою площею 49,6 м.кв., що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Долина, вул, [PERSON], буд. 18, яка належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 06 жовтня 2001 року. [PERSON] своїх договірних зобовязань не виконав, а саме заборгував банку кошти у загальній сумі 15367,05 доларів США, що еквівалентно 344482,02 гривням по курсу НБУ станом на 09.09.2015року, які складаються з: 12511,08 доларів США, що еквівалентно 280459,96 гривням - заборгованість по кредиту, 1225,37 доларів США, що еквівалентно 27469,03 гривням - заборгованість по відсотках. Згідно п. 6.2 та 6.3 Кредитного договору за несвоєчасне (неналежне) повернення кредиту або його частини, процентів за користування кредитом позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, обрахованої від суми боргу за кожен день прострочення виконання. Пеня станом на 09.09.2015 року становить 1630,60 доларів США, що еквівалентно 36553,04 гривням. Згідно п.15 договору іпотеки [PERSON] надіслано іпотечне повідомлення- вимогу №09-3/27938 від 25.12.2014 року. Пунктом 21 іпотечного договору визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення всіх мешканців (користувачів), зареєстрованих в установленому порядку за місцезнаходженням (адресою) нерухомого майна, що є предметом іпотеки по даному договору. Після прийняття іпотекодержателем - позивачем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки всі мешканці (користувачі) зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити предмет іпотеки протягом одного календарного місця з дня отримання такої вимоги. Згідно даного пункту відповідачам надіслано повідомлення вимоги про звільнення предмету іпотеки за вих. № 10-3/13296 від 26.06.2015 року, вих. № 10-3/13297 від 26.06.2015 року, № 10-3/13298 від 26.06.2015 року, № 10-3/13299 від 26.06.2015 року. Однак дані вимоги залишені без виконання, що слугувало причиною звернення з даним позовом до суду. Представник позивача, не зважаючи на постановлення ухвали Долинського районного суду від 03.11.2015 року про визнання його участі в розгляді справи обовязковою, в судове засідання не зявився. Подав заяву, в якій просить позов задовольнити з підстав, наведених в позовній заяві, розглядати справу без його участі та не заперечив проти прийняття судом заочного рішення. Відповідачі в судове засідання на повторні виклики не зявилися, та не повідомили суд про причини своєї неявки, хоч про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно, у встановленому порядку, про що свідчать оголошення в газеті "Галична" від 29.10.2015 року №160-161(5113-5114) та від 28.11.2015 року № 178(5131) .\~\~\~\~\~\~ Дослідивши та оцінивши всі здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що дану справу можна розглянути в порядку заочного провадження і позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору № 73007/34 від 30.05.2008 року, з змінами і доповненнями ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк» надав Петрів (до зміни прізвища згідно свідоцтва про зміну прізвища від 13.09.2011 року- «Савків») [PERSON] кредит в розмірі 38000,00 доларів США з кінцевим строком погашення не пізніше 29.05.2018 року під 12,5 % річних. Відповідно до ст.1054 ч.1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. Приписами статтей 525, 526, 530 ЦК України зазначається, що зобов»язання повинні виконуватися належним чином і в термін, передбачений договором. Одностороння відмова від виконання зобов»язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов»язання. Згідно ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. 30.05.2008 року в якості гарантії забезпечення виконання умов кредитного договору між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕсБанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку було передано нерухоме майно разом з усіма його приналежностями, зокрема квартиру №17 загальною площею 79,0 кв.м., житловою площею 49,6 кв.м, яка знаходиться в м. Долина, вул. Чорновола. б.18. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №2044. Предмет іпотеки належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06.10.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Долинської міської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за р.№Д-860. Відповідно до ст.589 ЦК України та ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов»язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов»язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. З розрахунку заборгованості за кредитним договором, вбачається, що станом на 09.09.2015 року відповідач [PERSON] має заборгованість по кредиту та сплаті процентів за користування кредитом, що становить 15367,05 доларів США, що еквівалентно 344482,02 гривням по курсу НБУ , яка складаються з: 12511,08 доларів США, що еквівалентно 280459,96 гривням - заборгованість по кредиту, 1225,37 доларів США, що еквівалентно 27469,03 гривням - заборгованість по відсотках, складений банком у відповідності до умов кредитного договору, тобто відповідно до ст.60 ЦПК України є належним доказом. Частиною першою ст.35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов"язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушеного зобов"язання, вимога про виконання порушеного зобов"язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. З матеріалів справи вбачається, що 25.12.2014 року [PERSON] ПАТ «ВіЕсБанк» надіслано повідомлення- вимогу про порушення позичальником умов основного зобовязання та погашення заборгованості за кредитним договором протягом 30 днів, але в будь-якому випадку не пізніше 45 календарних днів з дня направлення банком даного повідомлення. Окрім цього, ПАТ «ВіЕсБанк» надіслав [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вимоги про звільнення предмету іпотеки за вих. № 10-3/13296 від 26.06.2015 року, вих. № 10-3/13297 від 26.06.2015 року, № 10-3/13298 від 26.06.2015 року, № 10-3/13299 від 26.06.2015 року. Однак дані вимоги залишені без виконання. Таким чином, оскільки відповідачі не виконали своїх зобов"язань , суд приходить до висновку, що вимога позивача про звернення стягнення на квартиру є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Однак 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-VII від 03 червня 2014 року, згідно з пунктом 1 статті 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов"язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Разом з тим, мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов"язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Відтак, прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-VII не може бути підставою для відмови у задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Судом встановлено, що у квартирі, яка є предметом іпотеки зареєстровані [PERSON] та [PERSON], що стверджується адресними довідками, виданими Долинським РС УДМС України в Івано-Франківській області. Суду позивачем не надано доказів , що у відповідачів у власності є наявне інше нерухоме майно . Загальна площа предмету іпотеки становить 79,0 кв.м, тобто не перевищує 250 кв.м., окрім цого, дана квартира виступає як забезпечення зобовязань громадянина за споживчим кредитом, наданим йому в іноземній валюті, тому позовні вимоги ПАТ «ВіЕс Банк» в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню, однак рішення суду в цій частині не підлягає виконанню на час дії даного Закону. Наведене узгоджується з правовою позиціями Верховного Суду України від 15.04.2015 року у справі № 6-56цс15, від 27.05.2015 року у справі № 6-58цс15, які згідно зі ст. 214 ч.2 ЦПК України є обов'язковими для судів. Позовна вимога про виселення відповідачів з квартири не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймача та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина 3 ст. 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту(позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Банком до матеріалів справи не долучено відповідних доказів,щодо надання постійного жилого приміщення. Таким чином, частина 2 ст.109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, інше житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-39цс15 від 18.03.2015 року. Квартира №17, що знаходиться по вул. [PERSON], б. 18 в м. Долина Івано-Франківської області належить відповідачці [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченої державним нотаріусом Долинської міської державної нотаріальної контори 06.10.2001 року за р. №Д-860. Кредитний договір №73007/34 від 30.05.2008 року між сторонами був укладений 30.05.2008 року. Таким чином, з урахуванням того, що вищезазначена квартира придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстав для виселення відповідачів без надання їм іншого постійного житла,яке повинно бути зазначене в рішенні суду. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст.88 ЦПК України. На підставі ст.ст. 525, 526, 530, 540, 589, 1054 Цивільного кодексу Україїни, ст. 109 Житлового кодексу УРСР, ст. ст. 33, 35, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, та

Outcome: approved