Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення права користування чужою земельною ділянкою. Свій позов мотивував тим, що згідно договору купівлі-продажу від 20 вересня 1980 року, що посвідчено державним нотаріусом Першої Лубенської держнотконтори йому належить 7/20 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних господарчих побудов, розташованих по вул..Радянській 195 м.Лубни, Полтавської області, які розташовані на земельній ділянці площею 0,1046 га із яких 0,05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,0546 га для ведення особистого селянського господарства, що належать йому на підставі державного акта на право приватної власності на землю ІV ПЛ №008785 . Інші 13/20 частини житлового будинку, згідно договору дарування, належать відповідачу [PERSON], які розташовані на земельній ділянці площею 0,1314 га, із яких 0,0800 га для обслуговування житлового будинку та 0,0514 для ведення особистого підсобного господарства та належить останньому на підставі державного акта на право приватної власності на землю ІІІ ПЛ №035386 . Межа земельної ділянки, що належить відповідачеві, проходить поряд із стіною частини житлового будинку, яка належить позивачу. Відповідач закрив прохід до стінки житлового будинку, що належить позивачу, поставивши цегляний паркан, внаслідок чого позивач позбавлений можливості проводити ремонтні роботи та обслуговувати свою частину будинку, що розташований з боку земельної ділянки [PERSON] На неодноразові звернення позивача до відповідача з проханням надати можливість із території земельної ділянки останнього провести ремонтні роботи стіни та відмостки будинку, [PERSON] отримував від [PERSON] відмову. На підставі ст.401ЦК України, ст.ст.98-100 ЗК України, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 105-106), позивач прохає встановити безстроковий та безоплатний сервітут, згідно висновку судової земельно-технічної експертизи № 127 від 27.03.2015 року, шляхом надання йому право використання частини земельної ділянки, власником якої є відповідач , яка розташована за адресою вул.Радянська, 195, м.Лубни, для задоволення потреби проходу до стіни житлового будинку з боку території двору, де є власником [PERSON] за адресою вул.Радянська, 195, м.Лубни, Полтавської області та проведення ремонту, профілактичного і санітарного обслуговування вказаної житлової будівлі з боку земельної ділянки, яка належить відповідачу; зобов"язати [PERSON] демонтувати частину цегляної огорожі на проміжку від точки "В" до точки "Г". (додаток № 6 судової земельно-технічної експертизи № 127 від 27.03.2015 р.); зобов"язати [PERSON] замість демонтованої частини цегляної огорожі на проміжку від точки "В" до точки "Г" влаштувати хвіртку . В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, прохали його задовольнити . Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали, прохали в його задоволенні відмовити. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали, докази справи, вважає, що позов [PERSON] слід задовольнити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 20 вересня 1980 року, що посвідчено державним нотаріусом Першої Лубенської держнотконтори (а.с.56-57), позивачу [PERSON] належить 7/20 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних господарчих побудов, розташованих по вул..Радянській 195 м.Лубни, Полтавської області, які розташовані на земельній ділянці площею 0,1046 га із яких 0,05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,0546 га для ведення особистого селянського господарства, що належать останньому на підставі державного акта на право приватної власності на землю ІV ПЛ №008785 (а.с.10). Інші 13/20 частини житлового будинку, згідно договору дарування від 01.06.1993 року (а.с.110-111), належать відповідачу [PERSON], які розташовані на земельній ділянці площею 0,1314 га, із яких 0,0800 га для обслуговування житлового будинку та 0,0514 для ведення особистого підсобного господарства та належить останньому на підставі державного акта на право приватної власності на землю ІІІ ПЛ №035386 (а.с.61) . Межа земельної ділянки, що належить відповідачеві, проходить поряд із стіною частини житлового будинку, яка належить позивачу. Відповідач закрив прохід до стінки житлового будинку, що належить позивачу, поставивши цегляний паркан, внаслідок чого позивач позбавлений можливості проводити ремонтні роботи та обслуговувати свою частину будинку, що розташований з боку земельної ділянки [PERSON] На неодноразові звернення позивача до відповідача з проханням надати можливість із території земельної ділянки останнього провести ремонтні роботи стіни та відмостки будинку, [PERSON] отримував від [PERSON] відмову. Вищезазначені обставини сторонами визнаються і не оспорюються. Суд вважає, що діями відповідача, що виразились у спорудженні частини цегляної стіни, яка перекриває прохід позивачу до стіни його частини будинку, порушенні права останнього, оскільки він не має можливості здійснювати обслуговування та ремонт вказаної стіни будинку. Так, відповідно до ч.1 ст.103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення, тощо). Згідно пункту 3.25 ДБН 360-92 "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" "Для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м". Частина 1 статті 401 Цивільного Кодексу України зазначає, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Частина 1 ст. 402 Цивільного Кодексу України передбачає можливість встановлення сервітуту договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ст.98 ЗК України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Згідно ст.99 ЗК України, власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: проходу, проїзду на велосипеді; право проїзду транспортним засобом по наявному шляху та інші. Стаття 100 ЗК України встановлює, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи № 127 (а.с.84-96), існує технічна можливість встановити земельний сервітуту на земельній ділянці, яка належить [PERSON] для обслуговування частини житлового будинку, що належить [PERSON] та розташована [ADDRESS], стіна якого проходить уздовж земельної ділянки, що належить [PERSON] Експертом запропоновано один варіант встановлення земельного сервітуту на земельній ділянці [PERSON] для ремонту зовнішньої стіни житлового будинку, що належить [PERSON] за умови демонтажу частини цегляної огорожі на проміжку від точки "В" до точки "Г" та влаштування [PERSON] хвіртки. Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства, закріплений законом принцип добросусідства власників земельних ділянок, потреба позивача у проведенні обслуговування та ремонтних робіт стіни частини житлового будинку, що йому належить на праві приватної власності, суд вважає, що є підстави встановити на земельній ділянці, яка належить [PERSON] безоплатний та безстроковий земельний сервітуту для обслуговування частини житлового будинку, що належить [PERSON], а отже, повністю задовольнити позов останнього. Суд відноситься критично до заперечень представника відповідача відносно того, що прибудова А1-1 (схематичний план земельної ділянки а.с.75), яка в даний час перебуває у власності позивача [PERSON], є самовільною прибудовою. Оскільки, в матеріалах справи мається технічний паспорт на 7/20 частину житлового будинку, вул.Радянська, 195, яка належить позивачу, який виготовлений ПП "Бюро послуг та консультацій " (а.с.73-78) . У вищевказаному технічному паспорті спеціалісти підприємства не зазначили інформації щодо яких-небудь самовільних будівель. Крім цього, з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.30) вбачається, що всі будівлі, які зазначені у вищевказаному технічному паспорті, зареєстровані належним чином в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, тобто побудовані законно, належним чином та не є самовільними будівлями. Зазначена державна реєстрація нерухомого майна відповідачем не оспорювалась. Крім цього, суд також відноситься критично до клопотання представника відповідача щодо застосування судом до вищезазначених правовідносин строку позовної давності, у зв"язку з тим, що вже близько семи років існує спір між сторонами про доступ позивача до стіни його частини будинку з метою обслуговування та проведення ремонту. При цьому суд враховує, що позивач розраховував на добросусідські відносини з відповідачем [PERSON], що останній вже ж таки дозволить йому проходить через свою земельну ділянку до його частини будинку. Позивач звертався до комісії по вирішенню спорів щодо меж земельних ділянок, які перебувають у власності і користування громадян з метою вирішити земельний спір. Отже, враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає, що маються підстави поновити позивачу строк позовної давності. Відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. Витрати за проведення судової земельно-технічної експертизи не підлягають стягненню з відповідача, оскільки позивач не надав суду належних доказів про понесення ним таких витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved