Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на житловий будинок з господарськими спорудами в порядку спадкування за заповітом, в обґрунтування своїх вимог вказуючи на те, що [INFO] року помер його батько [PERSON] , якому за життя належав житловий будинок [ADDRESS]. Згідно заповіту, посвідченого 25 жовтня 2012 року державним нотаріусом Юр»ївської державної нотаріальної контори Пасевіним А.О. за реєстровим номером 975, спадкодавець [PERSON] все належне йому на момент смерті майно заповідав, в рівних частках, позивачу [PERSON], а також [PERSON] та [PERSON]. Після смерті [PERSON] позивач своєчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини , при цьому спадкоємець за заповітом [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини, подавши відповідну заяву до нотаріальної контори, спадкоємець за заповітом [PERSON] в установленому законом порядку до нотаріуса не звертався взагалі, у зв»язку з чим спадщину не прийняв, спадкоємець за законом [PERSON], що є дружиною померлого, від прийняття спадщини також відмовилася, надавши до нотаріальної контори відповідну заяву. Разом з тим, 23 вересня 2013 року приватний нотаріус [PERSON] своєю постановою за № 122/02-14 про відмову у вчинені нотаріальної дії, відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно у вигляді належного [PERSON] житлового будинку, по тим підставам, що у спадкодавця відсутній правовстановлюючий документ на вказане нерухоме майно. З приводу належності спірного жилого будинку спадкодавцю [PERSON] позивач зазначив, що право власності на вказаний жилий будинок на підставі рішення виконкому Павлоградської районної ради народних депутатів за № 236 від 22.06.1989 року було визнане саме за [PERSON] , однак за життя батько позивача належним чином не зареєстрував своє право власності на вказаний будинок, внаслідок чого позивач позбавлений можливості надати нотаріусу правовстановлюючі документи на вказане спадкове майно, а відтак не може реалізувати свої спадкові права в повному обсязі та змушений звертатися до суду. Посилаючись на ст. ст. 3, 10, 15, 114, 213 ЦК України позивач просив визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON]. В судове засідання позивач по справі [PERSON] не з"явився, надавши суду заяву про розгляд справи в його відсутності, при цьому позовні вимоги підтримав повністю та судові витрати по справі просив залишити за ним (ас. ас. 132). Відповідач по справі Юр»ївська селищна рада Юр"ївського району Дніпропетровської області в судове засідання не з"явилися, надавши суду телефонограму про розгляд справи в їх відсутності, при цьому позовні вимоги визнали у повному обсязі (ас. 130). Третя особа по справі приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з"явилася, надавши суду телефонограму про розгляд справи в її відсутності, проти позову не заперечувала (ас. 129). Третя особа по справі реєстраційна служба Юр»ївського районного управління юстиції в судове засідання не з"явилися, надавши суду телефонограму про розгляд справи в їх відсутності, при цьому проти позовних вимог заперечень не мали (ас.128). Треті особи по справі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з»явилися, надали суду телефонограми про розгляд справи в їх відсутності та проти позовних вимог не заперечували (ас.126,127). Третя особа по справі [PERSON] в судове засідання не з»явилася, надавши суду заяву про розгляд справи в її відсутності, проти позовних вимог не заперечувала (ас.83). Суд знаходить можливим розглянути дану справу у відсутності не з"явившихся сторін по справі , на підставі наявних у ній письмових матеріалів про права та взаємовідносини останніх, при цьому відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснює фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши письмові докази по справі, суд знаходить, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: - так, згідно заповіту від 25.10.2012 року , посвідченим державним нотаріусом Юр»ївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Пасевіним А.О., копія якого долучена до матеріалів справи (ас. 106), за життя батько позивача [PERSON] все своє майно ( рухоме та нерухоме), де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що він за законом матиме право і що буде належати йому на момент смерті заповідав, в рівних частках, позивачеві по справі [PERSON], а також [PERSON] та [PERSON]. Згідно копії свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 13.03.2013 року [PERSON] помер [INFO] року (ас. 105). Після смерті батька позивач [PERSON] своєчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом (ас.102), при цьому спадкоємець за заповітом [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини, подавши відповідну заяву до нотаріальної контори (ас.103), спадкоємець за заповітом [PERSON] в установленому законом порядку до нотаріуса не звертався взагалі, у зв»язку з чим спадщину не прийняв, спадкоємець за законом [PERSON], що є дружиною померлого, від прийняття спадщини також відмовилася, надавши до нотаріальної контори відповідну заяву (ас.101), про що свідчать матеріали спадкової справи (ас.100-117). В судовому засіданні встановлено, що за життя померлому батьку позивача належав житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS], про що свідчать - копія рішення Юр»ївської селищної ради від 28.02.1994 року про надання права приватної власності на земельну ділянку площею 0, 4727 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства в [ADDRESS] (ас.9); копія технічного паспорта на вказаний житловий будинок, виготовлений 31.08.2005 року на ім»я [PERSON] (ас.10-14); рішення виконавчого комітету Павлоградської районної ради народних депутатів від 22.06.1989 року за № 236 про визнання права власності на житлові будинки за громадянами Юр»ївської селищної ради Павлоградского ( нині Юр»ївського) району, згідно якого за [PERSON] визнано право власності на спірний будинок в с.Новогригорівка (ас.15). Згідно довідки Павлоградського КП МБТІ від 08.10.2013 року (ас.16), право власності на домоволодіння [ADDRESS] станом на 01.01.2013 року не зареєстровано, однак на підставі рішення виконкому Павлоградської районної ради народних депутатів № 236 від 22.06.1989 року право власності на вказаний будинок визнано за [PERSON]. Згідно довідки Юр»ївської селищної ради Юр»ївського району від 09.01.2013 року за №7 (ас.131), власником житлового будинку [ADDRESS] був [PERSON] на підставі запису по господарської книги за 20.05.1976 року по день смерті. Відомості про наявність самочинних споруд в технічному паспорті відсутні. Відсутність реєстрації будинку в органах БТІ не свідчить про те, що він є самочинним. Вирішуючи питання чи є побудований будинок самочинним будівництвом необхідно враховувати відповідне законодавство, що діяло на час здійснення будівництва. Починаючи з 1948 року діяла норма, відповідно до якої побудовані громадянами на відведених їм земельних ділянках будинки є їх особистою власністю ( Постанова Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу ПВР СРСР від 26.08.1948 року). Порядок правової реєстрації будинків був урегульований на Україні Інструкцією про порядок реєстрації будівель в містах, робітничих, дачних і курортних селищах України від 23/25 грудня 1947 року та Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь в містах та селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31.01.1966 року Мінкомгоспом УРСР. Запис в реєстраційних книгах про належність домоволодіння на праві особистої власності певній особі, є офіційним доказом права власності даної особи на це домоволодіння. Правова реєстрація будинків в сільській місцевості проводилась в колгоспних шнурових ( погосподарських ) книгах сільської ради, які закладались один раз у п»ять років шляхом суцільного обходу дворів та опитування населення. Наявність запису в по господарській книзі Юр»ївської селищної ради вказує, що за життя за [PERSON] визнавалося право власності на житловий будинок, а саме останній рахувався за померлим, він був головою господарства, тобто особою, яка очолювала домогосподарство, несла відповідальність за нього. Голова домогосподарства визначався членами домоволодіння і як правило, був господарем, людиною, яка приймає щоденні рішення стосовно діяльності домогосподарства. Здебільшого голова домогосподарства є власником житлового будинку і/ або земельної ділянки. Згідно Закону «Про сільську Раду депутатів трудящих УРСР» від 02.06.1968 року, кожна сільська рада вела по господарські книги, в яких відповідним записом посвідчувалося право землекористування всіх громадян на території сільської ради, в особовому рахунку вказувались прізвище, ім»я та по - батькові глави сім»ї, на ім»я якого відкрито особовий рахунок, він і являвся власником будинку. Відповідно до ч.3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року» Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація права була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов»язкової реєстрації таких прав. Враховуючи, що відповідно до записів в по господарських книгах Юр»ївської селищної ради Юр»ївського району Дніпропетровської області за періоди з 1976 року до дня смерті [PERSON] ( [INFO] року) власником житлового будинку [ADDRESS] значився саме [PERSON] , суд вважає, що у померлого виникло право власності на спірний житловий будинок до проведення інвентаризації житлового фонду в сільській місцевості , відповідно до діючого на даний період ЦК України 1963 року та підзаконних нормативних актів, в тому числі Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, якими не було передбачено реєстрації права власності на житлові будинки у сільській місцевості, за виключенням міст та селищ міського типу, а право власності виникало на підставі записів у по господарських книгах місцевих рад відповідно до Вказівок по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5 та в послідуючі роки, при цьому до введення в дію з 01 січня 2004 року ЦК України 2003 року момент права власності на нерухоме майно, в тому числі і на житлові будинки, не залежав від проведення державної реєстрації такого права. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними по господарських книг, із додатками списків громадян, яким ці будинки належать. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року передбачала обов»язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ, в тому числі й на підставі записів у по господарських книгах. Тобто записи у по господарських книгах визнавалися в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Разом з тим , за життя спадкодавцем [PERSON] не були отримані правовстановлюючі документи на вищезазначений житловий будинок у вигляді свідоцтва про право власності , а відтак, 23 вересня 2013 року приватний нотаріус [PERSON] своєю постановою за № 122/02-14 про відмову у вчинені нотаріальної дії, відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно у вигляді вищевказаного житлового будинку, по тим підставам, що у спадкодавця відсутній правовстановлюючий документ на вказане нерухоме майно (ас.18), оскільки видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться після подання правовстановлюючого документу про належність цього майна спадкодавцеві. Відсутність вказаного документу не дає можливості видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Отримати такий документ в даний час неможливо, тому що власник майна помер. На основі викладеного, суд приходить до висновку, що спадкодавець в особі [PERSON] на час своєї смерті мав право на спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS] та був його власником , при цьому таке право в порядку спадкування перейшло до позивача. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов"язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов"язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. У випадку, коли спадкодавець склав заповіт - до спадщини закликаються спадкоємці за заповітом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Також спеціальне визнання судом права власності на майно необхідне тоді, коли щодо його належності у позивача відсутні правовстановлюючі документи. За ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов»язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, тобто зміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов»язковим, коли об»єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов»язковій державній реєстрації. Для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію, або реєстраційного посвідчення, яке є невід»ємною частиною правовстановлюючого документа. В свою чергу право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця лише з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). З огляду на положення ст. 1216 ЦК України (спадкуванням є перехід прав та обов»язків від фізичної особи, яка померла до спадкоємців), враховуючи, що до позивача перейшло право на житловий будинок , що належав спадкодавцеві за життя , але право власності на яке спадкодавцем за життя не було зареєстроване в органах БТІ і здійснити таку реєстрацію в даний час неможливо , у зв»язку зі смертю останнього, суд знаходить, що питання належності цього майна має вирішуватися у судовому порядку, оскільки рішення суду буде правовстановлюючим документом для оформлення права власності на це майно. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача ґрунтуються на вимогах діючого законодавства. Відтак, право позивача підлягає захисту, шляхом визнання за ним права власності на належний спадкодавцю житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS]. Враховуючи волю позивача, суд знаходить можливим судові витрати залишити за останнім.

Outcome: approved