Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

В Зіньківському районному суді Полтавської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] , адреса місця проживання: [ADDRESS] до Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, юридична адреса: м.Зіньків, вул.Воздвиженська, 40, Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: [PERSON] , адреса місця проживання: [ADDRESS] про визнання протиправним та скасування розпорядження. Згідно позовної заяви вказано, що 06 серпня 2016 року між [PERSON] і [PERSON] (дівоче прізвище - [PERSON] ), був укладений шлюб, що зареєстровано у Нововолинському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Волинській області, актовий запис № 201, відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 06.08.2016 р. (а.с.8) Від шлюбу позивач та відповідач мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.9). 26.09.2019 року дружина, [PERSON] подала позовну заяву про розірвання шлюбу з позивачем. Шлюб розірвано згідно рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 04.02.2020 року, справа № 530/1287/19. [PERSON] проживає із своєю мамою, [PERSON] , за місцем проживання батьків останньої. Адреса проживання: [ADDRESS] . Позивач вказує, що з рішенням своєї бувшої дружини щодо проживання сина із нею та її батьками він не погоджувався та враховуючи вік малолітнього сина, змирився. Натомість, маючи намір брати участь у вихованні своєї дитини, піклуванні про нього та надавати належну матеріальну, фінансову та медичну підтримку, 2019 року він звернувся із заявою в місцеву службу у справах дітей Нововолинської міської ради Волинської області щодо обстеження житлово-побутових умов свого проживання. Враховуючи той факт, що син позивача, [PERSON] , зареєстрований за адресою реєстрації позивача: [ADDRESS] , наміром такого обстеження відповідною службою було саме засвідчення належних умов та наявності дитячої кімнати. 03.01.2020 року позивач звернувся із відповідним клопотанням у службу у справах дітей Зіньківської районної державної адміністрації. У своєму клопотанні просив встановити графік побачень зі своїм сином [PERSON] , врахувавши, при цьому відстань між адресами проживання, періодичність, кількість днів на побачення та можливість відвідування медичних закладів, а також надати можливість перебування сина у нього за вище зазначеною адресою. 13 лютого 2020 року позивач отримав листа із Розпорядженням голови районної державної адміністрації від 10.02.2020 року № 24 «Про визначення часу для спілкування та участі у вихованні малолітньої дитини» та другий екземпляр акту обстеження умов проживання. Пунктом 1 Розпорядження визначено дні для спілкування із дитиною у святкові та вихідні дні та за попередньою домовленістю із матір`ю дитини та в її присутності, що обмежує його можливості щодо повноцінної участі у вихованні та піклуванні про дитину та відповідно порушує вимоги ст. 150 СК України. У пункті 2 даного Розпорядження рекомендовано [PERSON] не перешкоджати позивачу у спілкуванні з дитиною. Просить суд визнати протиправними та скасувати Розпорядження голови Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області від 10.02.2020 року № 24 «Про визначення часу для спілкування та участі у вихованні малолітньої дитини» та зобов`язати Зіньківську районну державну адміністрацію повторно розглянути клопотання від 03.01.2020 року та прийняти нове розпорядження з урахуванням інтересів малолітньої дитини, [PERSON] [INFO] , у відповідності до вимог Сімейного кодексу України та Конституції України. У судове засідання учасники справи: позивач не з`явився, але написав заяву про розгляд справи засідання без нього, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] та її представник написали заяву про розгляд справи без них, представник відповідача з`явилася. Суд, зачитавши заяву позивача, заслухавши представника відповідача, яка позовні вимоги не визнала та просить відмовити по позовних вимогах та дослідивши наявні матеріали справи, приходить до висновку. Як передбачено ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно зі ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов"язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов"язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов"язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз"яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов"язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов"язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України, встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов"язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов"язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов"язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об"єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України. Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. У ст. 8 Конституції України зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Згідно ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від18.12.2009року №14«Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. В позовній заяві вказано, що 06 серпня 2016 року між [PERSON] і [PERSON] (дівоче прізвище - [PERSON] ), був укладений шлюб, що зареєстровано у Нововолинському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Волинській області, актовий запис № 201, відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 06.08.2016 р. (а.с.8) Від шлюбу позивач та відповідач мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.9). 26.09.2019 року дружина, [PERSON] подала позовну заяву про розірвання шлюбу з позивачем. Шлюб розірвано, рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 04.02.2020 року, справа № 530/1287/19. [PERSON] проживає із своєю мамою, [PERSON] , за місцем проживання батьків останньої: [ADDRESS] . Позивач вказує, що з рішенням своєї бувшої дружини щодо проживання сина із нею та її батьками він не погоджувався та враховуючи вік малолітнього сина, змирився. Натомість, маючи намір брати участь у вихованні своєї дитини, піклуванні про нього та надавати належну матеріальну, фінансову та медичну підтримку, 2019 року звернувся із заявою в місцеву службу у справах дітей Нововолинської міської ради Волинської області щодо обстеження житлово-побутових умов його проживання. Враховуючи той факт, що син позивача, [PERSON] , зареєстрований за адресою реєстрації позивача: [ADDRESS] , наміром такого обстеження відповідною службою було саме засвідчення належних умов та наявності дитячої кімнати. 03.01.2020 року позивач звернувся із відповідним клопотанням у службу у справах дітей Зіньківської районної державної адміністрації. У своєму клопотанні просив встановити графік побачень із своїм сином [PERSON] , врахувавши при цьому відстань між адресами проживання, періодичність, кількість днів на побачення та можливість відвідування медичних закладів, а також надати можливість перебування сина у нього за вище зазначеною адресою. 13 лютого 2020 року позивач отримав листа із Розпорядженням голови районної державної адміністрації від 10.02.2020 року № 24 «Про визначення часу для спілкування та участі у вихованні малолітньої дитини» та другий екземпляр акту обстеження умов проживання. Пунктом 1 Розпорядження визначено дні для спілкування із дитиною у святкові та вихідні дні та за попередньою домовленістю із матір`ю дитини та в її присутності, що обмежує його можливості щодо повноцінної участі у вихованні та піклуванні про дитину та відповідно порушує вимоги ст. 150 СК України. У пункті 2 даного Розпорядження рекомендовано [PERSON] не перешкоджати позивачу у спілкуванні з дитиною. Згідно відповіді на візив позивач зазначає, що він що він був і лишається противником свого розлучення, а також був не згідний з від`їздом дружини із сином до її батьків, та враховуючи обставини, викладені у відповіді на відзив відповідача на позовну заяву про визнання протиправним та скасування розпорядження Зіньківської РДА, просить задоволити позов. Відповідно до відзиву та пояснень наданих представником відповідача судом встановлено, що відповідно до статей 6, 39, 41 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" від 09.04.1999 № 586 голова місцевої державної адміністрації на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, власних і делегованих повноважень, в межах своїх повноважень видає розпорядження. Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов`язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами. 03.01.2020 року позивач звертався до органу опіки та піклування Зіньківської районної державної адміністрації та служби у справах дітей та просив визначити спосіб участі у вихованні малолітньої дитини, [PERSON] [INFO] , та спілкуванні з ним і встановити графік зустрічей, надавши відповідні документи. Згідно п. 73 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини (затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866) службою у справах дітей Зіньківської райдержадміністрації було розглянуто питання щодо встановлення способу та порядку участі громадянина [PERSON] у вихованні малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . В ході з`ясувалося, що малолітня дитина проживає разом з мамою адресою: [ADDRESS] . Службою у справах дітей були обстежені умови проживання малолітньої дитини. Згідно акта, квартира з усіма комунальними зручностями, 2 кімнати. В дитини є власний життєвий простір. Хлопчик забезпечений сезонним одягом, взуттям. Стосунки в сім`ї доброзичливі, хлопчика всі люблять та піклуються про нього. З мамою дитини, [PERSON] була проведена бесіда в ході якої вона пояснила, що вони з чоловіком в процесі розлучення. Під час спільного проживання він не допомагав їй доглядати за дитиною, тому вона з сином переїхала до своїх батьків. [PERSON] чоловік вживав алкогольні напої та вчиняв сварки. Сім`я проживала в одній кімнаті, в будинку постійно йшов ремонт. За словами матері дитини, батько матеріальної допомоги не надає. Аліментів не сплачує. Телефонує з погрозами. Проти спілкування батька з сином не заперечує, але лише за місцем проживання дитини та в її присутності. Батько дитини [PERSON] просить встановити графік спілкування з дитиною, а саме: 3 дні в робочі дні в місцях дитячого дозвілля, обстеження дитини в лікувальних закладах, у святкові дні до 14 днів, шкільні канікули - за місцем проживання батька, літній період - 60 днів спільного відпочинку за місцем проживання батька, додатково 14 днів за місцем проживання батька. На підставі ст. 161 Сімейного кодексу України та поданих документів, які свідчать про об`єктівні обставини, служба у справах дітей прийшла до висновку: враховуючи вік дитини та віддаленість місця проживання батька рекомендовано визначити [PERSON] спосіб участі у вихованні його малолітньої дитини, а саме у святкові та вихідні дні за місцем проживання малолітнього [PERSON] та за попередньою домовленістю з мамою дитини. 28.01.2020 року службою у справах дітей Зіньківської райдержадміністрації виданий обґрунтований Висновок щодо встановлення способу та порядку участі громадянина [PERSON] у вихованні малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який направлений до комісії з питань захисту прав дитини при Зіньківській райдержадміністрації. 30.01.2020 року протокольним рішенням комісії з питань захисту прав дитини №1/3 визначено [PERSON] спосіб участі у вихованні його малолітньої дитини, а саме у святкові та вихідні дні за місцем проживання малолітнього [PERSON] та за попередньою домовленістю з мамою дитини. На підставі вищеназваних документів,

Outcome: dismissed