Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

01.03.2019 року позивач, скориставшись послугами поштового зв"язку, скерувала до Городнянського районного суду позов заявлений до [PERSON] . У позові просила визнати [PERSON] , [INFO] , батьком дитини - [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , з дати подачі позову до суду та в подальшому до досягнення [PERSON] повноліття у розмірі ј частини доходів [PERSON] , [INFO] , щомісяця, але не менше 50 % від встановленого розміру прожиткового мінімуму для особи відповідного віку; стягнути судові витрати по справі. У подальшому позивач збільшила позовні вимоги, заявлені до відповідача в частині стягнення аліментів та просила стягувати аліменти з відповідача з 30.08.2018 року, тобто за минулий час, посилаючись на те, що вживала заходи щодо одержання аліментів від відповідача, звертаючись до процедури судового наказу, однак не могла їх одержати внаслідок свідомого ухилення відповідача від їх сплати. Внаслідок задоволення відповідачем її вимог про визнання батьківства, в цій частині позов просила не розглядати. Ухвалою суду від 28 травня 2019 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання батьківства залишено без розгляду. Ухвала суду в установеному законом порядку набрала законної сили. Межами судового розгляду є вимоги позивача про стягнення аліментів з відповідача. Відповідач у судовому засіданні заявлені до нього позовні вимоги визнав частково, свій обов"язок надати матеріальну допомогу дитині [PERSON] визнає, однак заперечував проти стягнення аліментів у частці від його доходу та вважав законним стягнення аліментів з часу його звернення до органів реєстрації актів цивільного стану з відповідною заявою про визнання батьківства, що є датою внесення змін до актового запису про нього як батька наведеної дитини, тобто з [INFO] . Просив визначити аліменти розміром 50 % від встановленого розміру прожиткового мінімуму для особи відповідного віку; вказуючи, що його дохід у подальшому не буде сталим розміром. Заперечував свій обов"язок сплатити позивачу її витрати на правову допомогу. Відповідач підтримав свій письмовий відзив (а..с. 48-49,82-84), де, заперечуючи проти позову, зазначав, що обов"язок утримання дитини батьком виникає з підстав походження дитини саме від цього батька або на підставі акта про визнання особи батьком.Такий обов"язок у нього виник 28.05.2019. Вказує, що позивач свідомо звернулась до органів соціального захисту і їй по 12 грудня 2015 року виплачувалась допомога на дочку [PERSON] як одинокій матері. Розмір пенсії відповідача є мінімальним та становить 2962 грн 47 коп. Витрати на правову допомогу, які позивач висуває до стягнення з відповідача, є завищеними, справа нескладна, а юридичні консультації необгрунтовано тривали 5 годин згідно поданого акту виконаних робіт. До того ж у згаданий акт включені роботи з приводу отримання в канцелярії рішення та виконавчих документів, що є передбачуваними, а не фактично виконаними роботами. Встановивши фактичні обставини у справі, визначившись з правовою нормою, що підлягає застосуванню до правовідносин сторін, заслухавши доводи позивача і заперечення відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що 01.03.2019 року позивач звернулась до суду з позовом з одночасними позовними вимогами про визнання батьківства і стягнення аліментів. У відповідності до частина 2 статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини;2) за рішенням суду. Згідно ст. 134 СК України внесення змін до актового запису про народження у разі визнання батьківства, материнства здійснюється на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду, орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. У процесі судового розгляду вимоги позивача щодо батьківства відносно дитини [PERSON] були задоволені відповідачем про що свідчить спільна заява матері та батька дитини про визнання батьківства від 28.05.2019 року (а.с.122) та внесення змін до актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , з подальшою видачею свідоцтва про народження (а.с.103). У відповідності до статей 180,181 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, кошти на утримання дітей стягуються в судовому порядку у частці від доходу батьків чи у твердій грошовій сумі. Згідно пп. 1,2 ч. 1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів. У відповідності до ч. 2 статті 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З наведеного випливає, що доводи позивача в частині обов`язку відповідача щодо сплати аліментів на утримання дитини, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я і матеріальне становище дитини і відповідача, також бере до уваги встановлену можливість надання відповідачем матеріальної допомоги та відсутність інших утриманців. За таких обставин, суд вважає, що згідно наданих сторонами доказів по справі та з врахуванням норм чинного законодавства, що регулює дані правовідносини, достатнім та можливим буде стягнути з відповідача та користь позивача на утримання неповнолітньої дочки аліменти у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, оскільки визначення аліментів у частці від доходу платника аліментів не є завищеним, відповідає інтересам дитини. Позивач мала право ініціювати позовні вимоги про стягнення аліментів у вказаній частці від доходів відповідача і такі позовні вимоги суд визнає законними та обґрунтованими. А посилання відповідача на доцільність визначення аліментів у мінімальному розмірі від прожиткового мінімуму суд відхиляє як необгрунтовані. Разом з тим, суд погоджується з доводами відповідача щодо часу виникнення юридичних обов"язків батька. Дійсно, у відповідності до статті 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 191 СК України регламентовано, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а частиною 2 наведеної статті визначено випадки, в яких аліменти можуть бути стягнуті за минулий період. Оскільки достеменно доведено, що пред"явлення позову до відповідача про визнання батьківства було цією спонукальною дією, що зумовило оформлення ним батьківства в органах РАЦС, суд вважає, що у такий спосіб позивачем доведено вжиття нею заходів щодо захисту прав дитини на утримання від батька саме від часу ініціювання позову про визнання батьківства з поєднанням вимог про стягнення аліментів, тобто з 01.03.2019 року, а не з 28 05.2019 року (часу засвілчення органами державної реєстрації актів цивільного стану походження дитини від відповідача). На минулий час: від дня ініцюювання саме наведеного позову до оформлення батьківства в органах реєстрації актів цивільного стану, можливо поширити дію норми ч.2 ст. 191 СК України Натомість посилання позивача на вжиття нею заходів про стягнення аліментів з відповідача у наказному провадженні з 30.08.2018 року, не визнається судом як підстава для поширення положення ч.2 ст. 191 СК України до правовідносин сторін. Так, достеменно доведено, що позивач на момент ініціювання наказного провадження достовірно знала про те, що відповідач не записаний у встановленому законом порядку батьком дитини [PERSON] і що запис про нього як батька у свідоцтві про народження зроблений з її слів. Тому ініціювання наказного провадження, за наведених обставин, було зловживанням процесуальним правом, що суперечить викладеній у п.11 ч.3 ст.2 ЦПК Україні основній засаді цивільного судочинства та не може бути підставою, покладеною в основу підтвердження обставин для задоволення позовних вимог. Належність поданого в судовому засіданні позивачем фіскального чеку ЧД ПАТ «Укрпошта» від 01.02.2019 (а.с.124) до даного цивільного провадження залишається недоведеною. Так, на штампі поштового відділення, що міститься на конверті (а.с.30), дата вказана як «01.03.2019»., вказане є об`єктивним і відповідає послідовності оформлення позову (а.с.2-6), де вказується дата «28.02.2019» з подальшою (на наступний день) здачею позову до поштового відділення. При цьому датою звернення з позовом до суду є саме його здача до поштового відділення, тобто 01.03.2019. Що стосується спору сторін щодо витрат позивача на правову допомогу, суд встановив наступне. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно зі ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст.1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги -домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами ч. 3 ст.27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до вимог ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, необхідно виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №910/15944/17; постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №922/1163/18, Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 914/359/18. Стороною позивача надано договір про надання юридичних послуг (професійної правничої допомоги) від 29 січня 2019 року (а.с.17), укладений між замовником [PERSON] та адвокатом Шаповаловим Максимом Сергійович, який приймав участь у двох засіданнях суду: 11.04.2019, 13.05.2019. За актом виконаних робіт від 28.02.2019 року (а.с. 29) виконавець за вище наведеним договором використав 11 годин, вартість своїх послуг оцінив в 5000 гривень. Таким чином, середня вартість робіт за 1 годину склала 454,55 гривень. Квитанція до прибуткового касового ордера № 03/19 від 29.01.2019 (а.с.26) свідчить, що [PERSON] перерахувала адвокату 5000 гривень. Оскільки суд не підтвердив право позивача на стягнення аліментів з відповідача з часу ініціювання нею наказаного провадження, то всі юридичні консультації з приводу наказного провадження та послуги пов"язані з ознайомленням з матеріалами такого провадження і отриманням з нього документів, не можуть бути компенсовані відповідачем за цим позовом. Юридичні консультації з приводу нескладної справи по аліментам та оформлення позову не могли бути обгрунтовано такими тривалими, як про це вказує адвокат (а.с. 29). Враховуючи принцип співмірності оплати послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на участь в судових засіданнях, попереднє задоволення відповідачем вимог про батьківство, суд дійшов висновку, що компенсації підлягає половина часу, зазначеного адвокатом, тобто 5,5 годин, а тому суму відшкодування слід зменшити до 2500 гривень. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 6 липня 2015 року у справі «Зайченко проти України»). Оскільки у відповідності до п.3 ч.1 ст. 5 Закону України „Про судовий збір" позивач звільнена від сплати судового збору за позовом про стягнення аліментів, то судовий збір за цими вимогами стягується з відповідача на користь держави.

Outcome: partial