Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АТЛАНТ ТРАСТ ТРЕЙД" про визнання договору недійсним та стягнення коштів, в обґрунтування зазначив, що в жовтні 2015 року на сайті "АТЛАНТ ТРАСТ ТРЕЙД" знайшов транспортний засіб - трактор марки МТЗ 82.1 за ціною 150 000 грн. Надалі зателефонував до продавця, в особі представника компанії [PERSON], офіс якого знаходиться у будинку [ADDRESS]. Представник відповідача надала йому графік погашення вартості трактора, в якому була вказана ціна трактора 150 000грн. та роз'яснила, що необхідно сплатити передоплату за трактор в сумі 50 000грн, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок фірми, після чого буде укладений договір лізингу. 13 жовтня 2015 року позивачем було сплачено 50000грн. на вказаний менеджером рахунок. Після сплати коштів менеджер [PERSON] надала йому договір, але не роз'яснила дійсне призначення платежу в сумі 50 000грн., який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням договору. Позивач вказує, що сплату 50000грн. вважав частковою оплатою вартості транспортного засобу. Додзвонившись до [PERSON] через тиждень дізнався, що трактор розбився при завантаженні та був направлений на завод на утилізацію. Після чого він звернувася до керівництва лізингової компанії з проханням розірвати договір лізингу №00139 від 13.1.2015 року та повернути йому кошти, однак отримав відповідь за №116 від 23.10.2015 року, що кошти які він перерахував компанії поверненню не підлягають, оскільки це є платіж за оформлення договору. Позивач вважає умови укладеного договору несправедливими, оскільки порушені вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та ЦК України, крім того, відповідач не має права надавати фінансові послуги та договір не був нотаріально посвідченим. Позивач вважає договір №00139 від 13.10.2015року незаконним та просить визнати його недійсним і стягнути з відповідача на його користь 50 000грн. В судове засідання позивач не з'явився. Письмово просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує В судове засідання представник відповідача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечень щодо позову не надав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Матеріалами справи встановлено, що 13 жовтня 2015 року між сторонами було укладено договір № 00139 фінансового лізингу, предметом лізингу є транспотний засіб (автомобіль, сільськогосподарська техніка , комерційна, будівельна техніка та інші самохідні засоби), визначені в п.1.2 Договору та у Додатку №1 до договору, а саме - трактор МТЗ 82.1, Д243 (а.с.7). Пунктами 3.1.1, 4.1 даного договору зазначається, що лізингодавець зобов"язаний придбати Предмет лізингу, який визначено Лізингоодержувачем , в порядку та на умовах договору, виключно після того, як Лізингодавець отримає від Лізингоодержувача такі платежі: - Платіж за оформлення договору, Авансовий платіж, Різницю до вже оплаченого Авансового платежу на умовах викладених у п.9.5 ст.9 даного Договору (за наявності) (а.с.8). Договором визначено, що авансовий платіж - це обов"язковий платіж, що складає частину від вартості Предмета лізингу, розмір якого сторони визначають в даному договорі, який оплачується Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця на умовах договору до моменту купівлі предмета лізингу Лізингодавцнм. Згідно п. 9.1 ст.9 спірного договору авансовий плтіж склав 50 000грн. (а.с.9 зв. б.) Квитанцією № 0.0.446599569.1 від 13.10.2015року підтверджується той факт, що позивач дійсно сплатив відповідачу 50.000 грн. ( призначення платежу - за товари/послуги згідно договору № 00139 від 013.10.2015р.) (а.с.12). За правилами ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до п.7 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (далі постанова Пленуму ВСУ) правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Однієї з підстав визнання договору недійсним позивач вказував на те, що відповідач не має відповідної ліцензії на право надання фінансових послуг. Згідно з ч.2 ст.2 Закону "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" ліцензування банківської діяльності, діяльності з надання фінансових послуг, зовнішньоекономічної діяльності, ліцензування каналів мовлення, ліцензування у сфері електроенергетики та використання ядерної енергії, ліцензування у сфері освіти, ліцензування у сфері інтелектуальної власності, виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами здійснюється згідно з законами, що регулюють відносини у цих сферах. Правові основи ліцензування діяльності з надання фінансових послуг регулюється Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг ". У Законі України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (ч.1 ст. 1пункти 7 і 8 ) зазначається - учасники ринку фінансових послуг - особи, які відповідно до закону мають право надавати фінансові послуги на території України; особи, які провадять діяльність з надання посередницьких послуг на ринках фінансових послуг; об'єднання фінансових установ, включені до реєстру саморегулівних організацій, що ведеться органами, які здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг; споживачі фінансових послуг. Законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг можуть визначатися інші учасники ринків фінансових послуг. Відповідно до вимог вищезазначеного Закону та Положення про Державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого Указом Президента України від 4 квітня 2003 року № 292 (далі - Положення), Держфінпослуг було утворено Державний реєстр фінансових установ. Відповідно до ч.5 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється і в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучення від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Законом України від 02 червня 2011 р. № 3462 «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (введено в дію з 09 січня 2012 р.) внесено зміни до ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено п.11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим законом привести свою діяльність у відповідність із вимогами цього Закону. Відповідно до статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії) може бути визнаний судом недійсним. Згідно Довідки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, її Розпорядженням №526 від 24.03.2015року Товариство з обмеженою відповідальністю "АТЛАНТ ТРАСТ ТРЕЙД" (місцезнаходження 01021, місто Київ, вулиця Михайла Грушевського, будинок 9- а, приміщення N Г 2-3, код ЄДРПОУ 39647766) взято на облік як юридичну особу, яка може систематично надавати фінансову послугу з фінансового лізингу. (а.с.24). 28.06.2015 року набув чинності закон України "Про ліцензування видів господарської діяльності " від 02.03.2015року №222-УШ, який регулює суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності , визначає виключний перелік видів господарської діяльності , що підлягають ліцензуванню, встановлює уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування господарської діяльності. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 7 Закону " Про ліцензування видів господарської діяльності " надання фінансових послуг, у тому числі і фінансовий лізинг є видом господарської діяльності , що підлягає ліцензуванню, тобто, всі послуги, у тому числі і фінансовий лізинг підлягають ліцензуванню відповідно до Закону. Товариство з обмеженою відповідальністю "АТЛАНТ ТРАСТ ТРЕЙД" статусу фінансової установи не набувало, ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг не отримувало. Отже, станом на дату укладання договору фінансового лізингу з позивачем 13.10.2015 року , відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, а тому суд приходить до висновку, що відповідач не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг. Відповідно до частини 1статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг». Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг»(частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»). За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна. Згідно ст. 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», цей закон регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг. Відповідно до п. 5 ч.1ст. 4 вказаного закону, фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. (п.5 ч.1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. (ч.1 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Зазначені обставини є істотними, оскільки якби позивач володів цією інформацією, то не вступив у правовідносини з відповідачем. В п.17.6 ст.17 Договору зазначено, що підписанням договору Сторони підтверджують що договір укладено у відповідності до положень Закону України "Про захист прав споживачів",Закону України "Про фінансовий лізинг", Цивільного Кодексу України, тобто кожна з сторін не порушувала приписів згаданого Закону.(а.с.11). Аналізуючи зміст оспорюваного Договору №00139 від 13.10.2015 року суд погоджується з твердженням позивача про порушення вимог Закону України "Про захист прав споживачів" , що тягнуть за собою визнання договору недійсним. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнанні угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про : виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Зі змісту спірного договору фінансового лізингу від 13 жовтня 2015 року, укладеного між сторонами вбачається, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 1.3-1.4, ст.1 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Згідно умов договору вибір продавця предмета лізингу здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України. В силу положень абзацу 2ч.2ст. 806ЦК України до відносин пов"язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю - продаж та про договір поставки, якщо інше не встановлене законом. Крім того, предметом договору лізингу може бути не споживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Таким чином, у даному випадку у суду відсутні підстави вважати, що предмет лізингу Трактор МТЗ - 82.1 є індивідуально визначеною річчю, оскільки в договорі відсутні ознаки, які можуть бути властиві тільки йому, зокрема рік випуску, колір, номер кузова, шасі, та інше, що є порушенням вимог чинного законодавства. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частиною 6 даної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Тобто, з правового змісту вказаної вище норми випливає висновок про те, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідно встановити наявність однієї з таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності, 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, 3) умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Аналогічна правова позиція викладена в Ухвалі Верховного суду України від 16.12.2015 року у справа №6-2766 цс15. Згідно вимог ч.1-2 ст.216 ЦК України - недійсний правочин не створює юридичних наслідків,крім тих, що пов"язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов"язана повернути другій стороні у натурі все,що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення,зокрема тоді,коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі,наданій послузі,-відшкодувати вартість того,що одержано,за цінами,які існують на момент відшкодування. Якщо у зв"язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди,вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Проаналізувавши усі вищенаведені факти у сукупності і виходячи із зазначених нормативних актів, суд прийшов до висновку, що оспорюваний договір фінансового лізингу слід визнати недійсним з моменту вчинення, тобто вимоги позивача слід задовольнити, стягнувши на користь позивача сплачені кошти в сумі 50000грн. Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1102,4 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved