Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] 29.12. 2015 року звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав щодо доньки [PERSON], [INFO]. В обгрунтування своїх вимог зазначає, що відповідач є виключно біологічним батьком доньки, з моменту визнання за ним батьківства , відповідно до рішення Голосіївського районного суду у м. Києві від 27.05. 2009 року. Разом з тим, відповідач жодним чином не приймав та не приймає участі у житті доньки, не допомогає у фінансовому плані, чинить психологічний тиск відносно неї та дитини, а також до її старшого сина, переслідує її та завдає їй моральної та часом і матеріальної шкоди. Вони ніколи з відповідачем не перебували у зареєстрованому шлюбі.На даний час вона має цивільного чоловіка, з яким проживають разом і мають дуже теплі стосунки. Донька дуже його любить і вважає його рідним і єдиним батьком. Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11.10. 2010 року та Ухвали Апеляційного суду м. Києва від 26.07. 2011 року про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною суд постанови способи участі батька у вихованні дитини, але відповідач неналежним чином виконує рішення суду, приходить коли йому заманеться та під час такого спілкування відповідач вчиняв психологічний тиск на доньку. Як результат психологічна травма у доньки та побоювання батька, що є неприпустиме для нормального розвитку доньки. При нагадуванні їй про батька, вона починає нервувати і має побоювання спілкування з батьком, що було предметом спілкування з психологами, оскільки відповідач неодноразово погрожував їй забрати доньку, так як він є громадянином іншої країни, тому може без перешкод забрати дитину та виїхати з нею за кордон, у зв"язку з чим вона змінювала адресу проживання та проживала з батьками, оскільки їх будинок знаходиться під сигналізацією. Жорстоке поводження відповідача полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини . Відповідач ніколи не робив свій батьківський внесок у фізичний та духовний розвиток доньки, ніколи не брав фінансову участь в медичному лікуванні, в належному харчуванні, в дитсадкових та шкільних витратах, в додаткових заняттях доньки, спрямованих на її всебічний розвиток, ніколи не вважав за належне поцікавитися про її душевний стан та внутрішній розвиток. Відповідач вважає, що нескінченні позовні заяви до суду про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та виплати йому моральної шкоди це і називається «бути батьком». Батько - це людина, яка перш за все ставить інтереси дитини, а вже потім свої. Відповідач залишив дитину без матеріального забезпечення зі свого боку, ніколи не піклувався про утримання та виховання дитини. Усі обов'язки щодо утримання та виховання дитини несе Позивачка самостійно. Дитина крім основної освіти займається додатковими заняттями, зокрема, заняття з вокалу, спортивні секції, а це на сьогодні дуже великі матеріальні витрати, не говорячи вже про одяг, харчування та медичне забезпечення. Батько жодного разу не звертався з пропозицією матеріальної допомоги до Позивача чи хоча б до відповідних служб. Звернула увагу суду на той факт, що, як вже зазначалось вона має сина від першого шлюбу. Він є громадянином Португалії і значний період часу знаходиться у свого батька на території іншої країни. Відповідач не дає можливості моїм дітям повноцінно спілкуватися, проводити канікули разом, а вони рідні брат та сестра! Наскільки мені відомо, Відповідач звернувся до посольства Нідерландів у Києві із заявою про те, щоб доньці заборонили видавати візу для таких поїздок. Консульство Нідерландів спочатку надіслало нам електронного листа з вимогою надати нотаріальну згоду , а потім на особистому прийому співробітник консульства повідомив нам про наявність в них листа від батька про заборону доньки виїжджати за межі країни. Цей факт дуже засмучує доньку, тому, що через свого біологічного батька вона позбавлена можливості спілкуватися з рідним братом, проводити з нимвільнийчас, канікули, що також негативно відображається на психіці маленької дитини. А тому просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо доньки [PERSON]. Відповідач [PERSON] в свою чергу 03.03. 2016 року звернувся з зустрічним позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкування батька з дитиною та про встановлення способу участі батька у вихованні дитини ( а.с. 57-60, т.1) в остаточній редакції 30 січня 2017 року ( т.1, а.с. 229) уточнивши свої вимоги просив: зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Визначити способи участі [PERSON] у вихованні своєї малолітньої доньки [PERSON], [INFO], наступним чином: - Адаптаційний період: кожна субота і протягом одного місяця з 10.30 до 12.00 за участю батька та психолога за вибором батька за місцезнаходженням психологічної служби. - Під час навчального процесу: кожні другі та четверті субота та неділя місяця за місцем проживання Позивача починаючи з 10.00 години суботи до 19.00 години неділі. - Під час осінніх та весінніх канікул: один тиждень кожні канікули з 19.00 останнього навчального дня до 19.00 години сьомого .дня канікул. - Під час зимових канікул: непарний рік: з 23 по 25 грудня; парний рік з 28 грудня по 03 січня. - Під час літніх канікул: один місяць з позивачем. Непарний рік - протягом липня; парний рік - протягом серпня. Встановити, що передача дитини від матері до батька відбувається перші шість місяців за адресою психологічної служби за вибором батька, потім за місцем проживання батька та від батька до матері відбувається за місцем проживання батька. Стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду в розмірі 20 000 гривень, витрати на правову допомогу в сумі 10 000 гривень та судові витрати. В судовому засіданні позивачка та її представник - адвокат Дударенко А.М. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, зустрічний позов не визнали, підтримали письмове заперечення від 18 травня 2016 року та від 20.04. 2017 року ( т.1, а.с. 86-88; т.2 а.с.29-32), додаткові письмові пояснення від 05.10. 2016 року ( т.1, а.с.156-157), від 09.12. 2016 року ( т.1, а.с. 193-194; 205-210) та просили у задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Матяш Т.В. позовні вимоги не визнали, надавши при цьому свої письмові пояснення від 10.05. 2017 року ( т.2, а.с. 35-43; 44-50)), просили у його задоволенні відмовити. Зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у зустрічних позовних вимог з урахуванням їх в сторону збільшення. Представник третьої особи [PERSON] позовні вимоги не визнала просила у їх задоволенні відмовити, підтримавши висновок Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації за № 100-8838 від 10.06. 2016 року про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] ( т.1, а.с. 113-114). Зустрічний позов підтримала частково, пославшись на висновок № 100-12248 від 09.08. 2016 року ( т.1, а.с. 137-138). Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, представника третьої особи, допитавши свідків під присягою [PERSON] з урахуванням думки неповнолітньої [PERSON], [INFO], допитаних у судовому засіданні 10.05. 2017 року ( т.2, а.с.54- 62), свідка [PERSON] 31.05. 2017 року ( а.с. 71-75) за участі перекладачів під присягою [PERSON] ( т.1, а.с. 204) [PERSON] ( а.с. 22, т.2) , [PERSON] ( т.2, а.с.69), повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, а зустрічні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Згідно п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як слідує із матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, сторони с грудня 2005 року по січень 2007 року перебували у фактичних шлюбних відносинах. [INFO] року у них народилася донька - [PERSON]. Факт батьківства було встановлено в судовому порядку Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27.05.2009 року у справі № 2-2708/09. Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками Згідно із ст. 3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 2 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведенні винної поведінки когось з батьків або їх обох з врахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Позивачка стверджуючи у судовому засіданні, що відповідач жодним чином не приймав та не приймає участі у житті доньки, не допомогає у фінансовому плані, чинить психологічний тиск відносно неї та дитини, а також до її старшого сина, переслідує її та завдає їй моральної та часом і матеріальної шкоди, проте позивачкою не доведені обставини ухилення відповідачем від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Натомість матеріали справи містять докази, відповідно до яких відповідач не втрачав інтерес до дитини, та вживав усі можливі заходи щодо спілкування з донькою. Також позивачем не доведені обставини щодо жорстокого поводження відповідача, яке полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини . Відповідно до ст..1 Закону України «Про попередження насильства в сім»ї» психологічним насильством в сім»ї є насильство, пов»язане з дією одного члена сім»ї на психіку іншого члена сім»ї шляхом словесних образ або погроз, переслідування, залякування, якими навмисно спричиняється емоційна невпевненість, нездатність захистити себе та може завдаватися або завдається шкода психічному здоров»ю. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Згідно із ст..57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Разом з тим, суд не може взяти до уваги висновок психолога [PERSON] від 30.05. 2016 року , яка була допитана у судовому засіданні в якості свідка, за результатами психологічного обстеження на звернення позивачки ( т.1, а.с. 95 - 107), оскільки висновок не в повній мірі відповідає методологічній обґрунтованості та об»єктивності дослідження, не розкриває зміст негативного впливу безпосередньо батька на емоційний та психічний стан дитини та не конкретизує причинно-наслідковий зв»язок між поведінкою ( впливом на дитину) відповідача і станом здоров»я дитини із зазначенням конкретних життєвих обставин та період часу. Даний висновок, який базується, зокрема, на матеріалах справи, за відсутності конкретизації обставин та повноти дослідження, грунтується переважно на припущеннях і є тенденційним щодо позиції позивачки та наданих нею консультативних порад. А також судом не можуть бути прийняті до уваги і свідчення свідка [PERSON] щодо жорстокого поводження батька з дитиною, оскільки спростовуються іншими доказами добутими у судовому засіданні. Згідно приписам статті 66 Цивільного процесуального кодексу України висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті цих висновків та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом, попереджений про кримінальну відповідальність. Статтею 142 ЦПК України передбачено, що суд призначає експертизу за заявою осіб для з»ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, проте ні позивачкою, ні відповідачем про призначення судової психологічної експертизи на розгляд суду клопотання не надавались. Водночас Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація ( орган опіки та піклування), діючи виключно в інтересах дитини, враховуючи особисту прихильність дитини до кожного з батьків та вік дитини, пропонувала скористатися батькам сімейною медіацією з метою налагодження конструктивної комунікації між собою та поступового налагодження стосунків дитини з батьком ( т.1, а.с. 137-138). Проте, сторони , зокрема позивачка , не знайшли час на її проведення ( т.1, а.с. 232-237) В судовому засіданні встановлено, що дійсно існують певні суперечки щодо виховання спільної дитини неповнолітньої [PERSON], [INFO]. Відповідач [PERSON] перебуває у цивільному шлюбі з [PERSON], має двох неповнолітніх дітей сина 210 року народження та доньку [INFO], має постійне місце проживання за адресою у [ADDRESS] Відповідно до акту обстеження умов проживання за цією адресою - для дітей створені належні умови для проживання ( а.с.20, т.2), стосунки в сім"ї доброзичливі. Як вбачається із висновку № 100-8838 від 10.06. 2016 року Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, який складений зі слів сторін, а іншої інформації на вимогу комісії, [PERSON] не бажала надати, зокрема від закладів, де навчається дитина, про місце навчання дитини не повідомила. Комісія вивчивши матеріали справи, заслухавши думки [PERSON] та [PERSON], їх представників, Комісія з питань захисту прав дитини 02.06. 2016 року ( протокол № 10) достатніх підстав для позбавлення батьківських прав відповідача відносно малолітньої доньки , [INFO] не вбачає. На виконання вищезазначеного рішення комісії, Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація - орган опіки та піклування, вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої [PERSON], [INFO] ( т.1, а.с. 113-114). Тому твердження позивачки та її представника про те, що відповідач не зустрічається з дочкою та одночасне посилання на те, що він жорстоко поводиться з дочкою при зустрічах, не може розглядатись як доказ ухилення його від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, у рішенні по справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 р. наголошується, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і розірвання сімейних зв'язків може бути виправдано лише за виняткових обставин. Також не може розглядатись як підстава для позову посилання позивачки на те, що відповідач не надає згоди на виїзд дочки за кордон, оскільки в ході розгляду справи відповідач надав таку заяву на період до 2021 р. В разі наявності такого спору в майбутньому він може бути вирішений в порядку ст. 313 ЦК України та Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Таким чином, позивачкою не було доведено підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Що стосується зустрічних вимог [PERSON] усунення перешкод у спілкування батька з дитиною та про встановлення способу участі батька у вихованні дитини, підлягають частковому задоволенню, з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини, виходячи з наступного. Рівність прав батьків відносно своєї дитини є основним принципом, який характеризує батьківські права. Навіть такі юридичні факти, як розірвання шлюбу, окреме виховання дитини, не повинні впливати на обсяг прав та звільняти від виконання обов'язків відносно дитини. Ці положення законодавчо визначені, однак на практиці нути такої рівності дуже важко, це обумовлено перш за все об'єктивними причинами: той із батьків, хто проживає разом з дитиною, завжди матиме більше часу на спілкування з нею, та, відповідно, нестиме більші витрати на її духовний та фізичний розвиток, лікування, утримання тощо. Слід також звернути увагу на позицію Міжнародних Актів, ратифікованих Україною, щодо захисту прав та інтересів дитини. Так, ст. 51 Конституції України проголошена охорона сім'ї, дитинства державою. Ст. З Конвенції ООН «Про права дітей», зобов'язує суд та будь-які інші державні органи при розгляді будь-яких питань, що стосуються дітей, першочергову увагу приділяти найкращому забезпеченню інтересів тій, зобов'язує забезпечувати дітям необхідний захист їх добробуту, виходячи з прав обов'язків батьків. Як зазначено в ст. 5 Хартії прав родини 1983 року «оскільки батьки -життя своїй дитині, вони мають першочергове та невід'ємне право виховувати її; так слід вважати першими та головними вихователями власних дітей». Про рівність прав батьків говорить й практика Європейського Суду (Рішення ти у справі P.M. проти Об'єднаного Королівства). Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, інших членів сім'ї та родичів визначений Сімейним кодексом України. Зокрема, особисті немайнові права і обов'язки батьків та дітей визначені главоюСК України. Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27.05. 2009 року залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.10. 2009 року позивача [PERSON] визнано батьком [PERSON], [INFO]. Згідно свідоцтва про народження [PERSON], [INFO] батьками дитини є [PERSON] та [PERSON]. Згідно матеріалів справи місцем проживання неповнолітньої [PERSON], [INFO] є місце реєстрації її матері, а саме [ADDRESS] Отже, суд бере до уваги думку представника Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, діючи виключно в інтересах дитини, враховуючи особисту прихильність дитини до кожного з батьків та вік дитини та з урахуванням поведінки неповнолітньої [PERSON] у судовому засіданні та вважає за можливе усунути перешкоди у спілкуванні з неповнолітньою донькою - [PERSON], [INFO] шляхом встановлення адаптаційного періоду : щосуботи протягом одного місяця з 10-30 години до 12-00 години за участю батька та психолога за вибором батька за місцезнаходженням психологічної служби. Визначити наступні способи участі [PERSON] у вихованні неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] , діючи виключно в інтересах дитини, враховуючи особисту прихильність дитини до кожного з батьків та вік дитини на протязі шести місяців, таким чином : - друга та четверті субота з 14-00 години до 18-00 години, не порушуючи учбового процесу дитини; - перша та третя неділя місяця з 10-00 до 14 -00 години в присутності матері та психолога за вибором батька за місцезнаходженням психологічної служби, в решті вимоги не підлягають задоволенню. На думку суду, такий спосіб участі батька у спілкуванні з донькою не зашкодить їй, а навпаки повністю відповідатиме можливості доньки в повній мірі сприймати піклування кожного із батьків про її здоров'я, фізичний та духовний розвиток і дасть змогу урівноважити її психоемоційний стан. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно вимог ст. 8 Закону України " Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.3 ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з 4.1,2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 157, 158, 159 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р., дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 р.) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 зазначеної Конвенції про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 9 Конвенції зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно із ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 „Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Таким чином, законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно. (ст. 157 СК України ). Законодавством також встановлено правовий механізм визначення способу участі у вихованні дитини того з батьків, який проживає окремо у випадку неможливості досягнення батьками згоди стосовно такого способу, а саме: рішення про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, приймається органом опіки та піклування на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Слід зазначити, що прийняте рішення органу опіки та піклування є обов'язковим для батьків (ст. 158 СК України ). І лише у випадку вчинення перешкод того із батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Враховуючи вказані обставини , суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, в іншій частині позовних вимог, на думку суду слід відмовити, оскільки такі вимоги не грунтуються на вимогах закону. В частині вимог про відшкодування моральної шкоди також необхідно відмовити, оскільки позивачем [PERSON] не надано суду доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння чи бездіяння відповідача, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини відповідача в її заподіянні, а сам факт відсутність порозуміння між сторонами щодо участі батька у вихованні дитини не є належними доказами в розумінні ст. 58 ЦПК України, які містять інформацію щодо предмета доказування. Разом з тим не можна погодитися з вимогами позивача в частині відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 гривень, оскільки позивачем не доведено обсяг та витрачений час виконаної роботи, що є його обов"язком відповідно до засад змагальності процесу, чим не виконав вимоги ст.10 ЦПК України, не надання позивачем доказів щодо підтвердження розміру витрат на правову допомогу, як це передбачено Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», Статтею 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи. Проте, представником позивача Матяш Т.В. суду не наданий погодинний звіт, який повинен бути погоджений з позивачем у справі, оскільки докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна надавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат, а тому в цій частині в задоволенні вимог необхідно відмовити.

Outcome: partial