Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

10 березня 2016 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 15 468. 98 грн та моральної шкоди в сумі 10 000 грн завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позов обгрунтовує тим, що 08.01.2013 року близько 9 години 30 хвилин в с. Білий Камінь неподалік автобусної зупинки при русі його з дружиною автомобілем [NUMBER] в напрямку м. Бершадь, у зустрічному напрямку автомобіль Тойота-Авенсіс, державний номер [NUMBER] яким керував [PERSON] допустив зіткнення в порушення вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху. Внаслідок зіткнення позивачу в автомобілі було пошкоджено: деформовано передній бампер, ліве переднє крило та розбита фара. Відновлюючий ремонт автомобіля згідно з розрахунку становить 15 468 грн 98 коп (а.с. 7). Моральна шкода полягає у психічних переживаннях під час ДТП , порушення звичайного стану життя та незручностях і оцінюється в 10 000 гривень. Протиправність дій відповідача підтверджується висновком від 10.01.2013 року, копіями схеми пригоди та довідкою № 80963702 про ДТП (а.с. 8-9; 11; 14) в якій зазначено, що за фактом правопорушень, які призвели до скоєння ДТП складено адміністративний протокол за ст. 124 КУпАП на [PERSON] за № АВ1 № 293741. Юридичною підставою для задоволення позову позивач посилається на вимоги ст. 1187 та 1192 ЦК України вказуючи, що неодноразово протягом трьох років пропонував відповідачу врегулювати спір мирним шляхом. 22 березня 2016 року позивач в заяві про уточнення позовних вимог збільшив суму в частині стягнення моральної шкоди до 80 000 грн та стягнення судових витрат в сумі 1929 грн 21 коп. (а.с. 1; 20). Відповідач [PERSON] в своїх письмових заявах просить суд розглянути справу в його відсутності, відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог по мотивах зазначених в запереченні (а.с. 48-49), просить суд звернути увагу, що підставами відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду відповідно до ст. 1166, 1167 ЦПК України є наявність вини особи. Така вина відповідно до ст. 217,221,124 КУпАП не встановлена постановою райсуду, відносно будь-кого з учасників ДТП. Крім того постановою Чечельницького районного суду Вінницької області від 15.06.2013 року встановлено, що саме дії [PERSON] не дали можливості встановити фактичного винуватця ДТП. Отже ДТП сталося за участю двох транспортних засобів які є джерелом підвищеної небезпеки. Вину жодного з учасників ДТП встановлено не було.Пленумом Верховного суду України у пункті 3 постанови №6 від 27.03.1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" надані роз"яснення, відповідно до яких при відсутності вини володільців у взаємному заподіянні шкоди-жоден з них не має права на відшкодування. Довідка від 12.02.2016 року видана [PERSON] є недопустимим доказом відповідно ст. 59 ЦПК України оскільки такої посадової особи як [PERSON] у відділенні ДАІ Чечельницького РВ УМВС України у Вінницькій області не існує, в журналі вихідної кореспонденції зазначена довідка не реєструвалася, а адміністративний протокол серії АВ1 № 293741 (що фігурує в тесті цієї довідки) складено на іншу особу за інше правопорушення. Також відповідач [PERSON] відповідно до ст. ст. 256,257,261,267 ЦК України просить застосувати положення ч.4 ст. 267 ЦК України відповідно до якого сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмовлення у позові. Оскільки зміст позовної заяви та додатків до неї беззаперечно вказує на те, що про нанесення його транспортному засобу ушкодження він дізнався в день вчинення ДТП (08.01.2013 року). З цього ж дня він вважає відповідача винним у цій пригоді, а відповідно і в порушенні його права. Суд, вислухавши пояснення позивача та його дружини [PERSON] які повідомили, що відповідач [PERSON] не впорався з керуванням у зв"язку з поганими погодніми умовами, недостатньо розчищеною дорогою, виїхав на зустрічну смугу руху та здійснив зіткнення із стоячим автомобілем позивача. [PERSON] зразу ж визнав свою вину, запевнив, що відшкодує всі збитки. Очевидцями ДТП були начальник ВДАІ Чечельницького району [PERSON] який випадково рухався позаду водія [PERSON], [PERSON] та [PERSON] які їхали до Бершаді і опинилися позаду автомобіля [PERSON]. При [PERSON] [PERSON] запевнив, що відшкодує збитки тому домовились не інформувати ВДАІ про скоєння ДТП та залишили місце пригоди. Наступного дня [PERSON] відмовився відшкодовувати завдану шкоду позивачу, тому 09.01.2013 року [PERSON] звернувся з письмовою заявою до чергової частини райвідділу та просив скласти протокол про адміністративне правопорушення. Замість протоколу працівник ДАІ [PERSON] склав висновок з яким він не погоджується і оскаржував в суді, але постановою Чечельницького районного суду від 15.04.2013 року в скасуванні висновку та зобов"язанні скласти протокол про адміністративне правопорушення йому було відмовлено. Свідок [PERSON] підтвердив, що рухаючись в смт. Чечельник бачив місце ДТП після зіткнення автомобілів [PERSON] з [PERSON], але оскільки вони домовились про складання європротоколу, а пошкоджень водії не отримали, були в тверезому стані, то вони за обоюдною згодою, покинули місце пригоди без виклику працівників ДАІ. Ніхто з працівників ДАІ протоколу по ст. 124 КУпАП на [PERSON] не складав, а з довідкою трохи поспішили завчасно склали. Свідки [PERSON] та [PERSON]. також повідомили. що учасники ДТП [PERSON] та [PERSON] мирно розїхалися без виклику працівників ДАІ. Свідок [PERSON] (на той час інспектор ВДАІ) пояснив, що 09.01.2013 року за дорученням заступника начальника Чечельницького РВ УМВС України у Вінницькій області [PERSON] провів перевірку заяви позивача [PERSON] під час якої відібрав пояснення у [PERSON], [PERSON], оглянув автомобіль марки Фольксваген-Пасат [PERSON] та автомобіль марки Тойота-Авенсіс [PERSON] на яких виявив пошкодження, склав схему пригоди зі слів [PERSON] та зі слів [PERSON] (кожного окремо) і прийшов до висновку, що встановити винних у цій дорожньо-транспортній пригоді неможливо, оскільки після пригоди вказана ділянка дороги, на якій відбулося зіткнення автомобілів, була прочищена дорожнім грейдером і слідів від руху автомобілів не залишилося, а лише з показів учасників дорожньо-транспортної пригоди зробити висновок про винуватість будь-кого у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, було неможливо. Тому було складено висновок про неможливість встановлення винуватця вказаної дорожньо-транспортної пригоди, який був вручений [PERSON] (а.с. 11). Свідок [PERSON] підтвердив покази [PERSON], щодо надання йому доручення на перевірку заяви [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив, що довідка за № 80963707 про дорожньо-транспортну пригоду складена ним від 12.02.2016 р. є підтвердженням факту ДТП складена вона на підставі облікової картки ДТП, електронний варіант якої вноситься в національну базу, таку картку склав працівник Чечельницького ДАІ [PERSON] тому в довідці немає його власних даних, а тільки та інформація яка зазначена в картці. Чи є протокол на [PERSON] за даною подією йому не відомо (а.с. 14, 120-122). Свідок [PERSON] на час ДТП старший інспектор Чечельницького ДАІ підтвердив, що в його обов"язки входить адмінпрактика, але сам не заповнював облікову картку по факту даного ДТП, очевидцем даної аварії не був, протоколу ні на кого з учасників ДТП [PERSON] чи [PERSON] не складав і таких протоколів не бачив. Свідок [PERSON] пояснив, що облікову картку на дане ДТП виявив не підписаною на своєму робочому місці та підписав її , вона була вже підписана і начальником ДАІ [PERSON], картку ймовірно заповнив [PERSON], оскільки він відповідає за адмінпрактику. Сам також адінпротоколу по ст. 124 КУпАП на [PERSON] не складав і йому не відомо чи такий протокол кимось складався. Із матеріалів справи суд встановив, що висновок від 10.01.2013 року, копії схеми пригоди, довідка про ДТП № 80963707 (а.с. 8,-9, 11,14) , відповідають і узгоджуються з показами свідків [PERSON], [PERSON]. та непротирічить твердженням самого позивача [PERSON] Довідка про ДТП, картка обліку ДТП (14, 120-122) відповідають показам [PERSON], [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] Із постанови Чечельницького районного суду Вінницької області від 15.04.2013 року по адміністративній справі за позовом [PERSON] до начальника Чечельницького РВ УМВС України у Вінницькій області [PERSON]М, інспектора ВДАІ Чечельницького РВ УМВС України у Вінницькій області [PERSON] про скасування висновку про результати розгляду звернення та зобов"язати скласти протокол про адміністративне правопорушення, суд вбачає, що [PERSON] з таким позовом звернувся 13.03.2013 року і суд в задоволенні даного адміністративного позову відмовив. Зазначена постанова набрала законної сили 15.04.2013 року оскільки відповідно до ч.2 ст. 171-2 КАС України по такій категорії справ рішення місцевого загального суду як адміністративного суду є остаточним і оскарженню не підлягає. Тобто на час винесення постанови позивач [PERSON] знав про відсутність протоколу про адмінправопорушення вчиненого [PERSON] і суд в постанові вказав, що саме непослідовні дії позивача (08.01.2013 року зразу після ДТП згода не притягувати до адміністративної відповідальності [PERSON], а наступного дня 09.01.2013 року вже вимога притягнути [PERSON] до адміністративної відповідальності) і не дали можливості інспектору ВДАІ [PERSON] встановити фактичного винуватця. цього ДТП. Із оглянутого в судовому засіданні адміністративного матеріалу, щодо [PERSON] в порушенні ст. 130 КУпАП суд встановив, що саме відносно нього складений такий протокол серія АВ 1 № 293741 (який вказано в довідці від 12.02.2016 року про ДТП нібито складеного по ст. 124 КУпАП щодо [PERSON]Г.) і постановою судді від 01.02.2013 року [PERSON] визнано винним С.Г. та піддано сорока годинам громадських робіт. Згідно заяви відповідача [PERSON] та листа заступника начальника ГУНП у Вінницькій області суд встановив, що при оформленні адмінматеріалів за фактом ДТП від 08.01.2013 року співробітниками ВДАІ Чечельницького району до картки обліку дорожньо-транспортної пригоди були внесені недостовірні відомості щодо причин її скоєння (а.с. 127-128). Таким чином, відповідно до вимог ст. ст. 1166,1167,1187,1192 ЦК України підставами відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду є наявність вини особи. Оскільки позивач [PERSON] не довів в судовому засіданні вину відповідача [PERSON] в ДТП, то даний позов є необгрунтованим. Відповідно до заяви позивача [PERSON] (а.с. 98) згідно ст. 261 ЦК України позивач просить визнати початок перебігу строку позовної давності з 12.02.2016 року, а саме з моменту коли було встановлено про особу, яка порушила його права та законні інтереси. В той же час далі [PERSON] просить поновити даний строк. В назві заяви указано про визнання причин пропуску строку для звернення до суду поважними та поновлення строку. В тексті заяви ніяких причин пропущення строку не вказано. Тому дане клопотання як незрозуміле, не логічне та необгрунтоване на законі не підлягає задоволенню. Відповідач [PERSON] в запереченні просить застосувати ч.4 ст. 267 ЦК України згідно з якою сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до висновків Верховного суду України у цивільних справах за II півріччя 2015 року в підрозділі 1.3 Спори щодо відшкодування майнової та або моральної шкоди в п. 1.3.4 зазначено, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). День дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пошкоджено автомобіль позивача і йому завдано майнової та моральної шкоди, є, як правило, тим днем, коли позивач довідався про порушення свого права та про особу, яка його порушила і саме із цього часу в нього виникло право вимоги як до безпосереднього заподіювача шкоди, так і до страхової компанії, відповідального за останнього (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-309цс15). Тобто перебіг позовної давності по даному спору почався в день дорожньо-транспортної пригоди 08.01.2013 року і [PERSON] в той же час достоменно дізнався про порушення свого права та про особу [PERSON] яка його порушила. Пояснення [PERSON], що три роки пропонував відповідачу врегулювати спір мирним шляхом і весь цей час добивався складання адміністративного протоколу на [PERSON] по ст. 124 КУпАП , суд вважає не поважними причинами пропущення позовної давності і порушене право не підлягає захисту, в зв"язку з спливом строку позовної давності. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Ковенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570/04 у справі "ВАТ Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства") .

Outcome: dismissed