Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-16 00:00:00

У квітні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом в інтересах [PERSON] до відповідача про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог вказав про те, що з [PERSON] працював на Приватному акціонерному товаристві "Криворіжіндустрбуд" БУ -6 на посаді тракториста. 23 березня 2018 р. він звільнився з роботи за власним бажанням. Станом на 26.03.2018 р. ПрАТ "Криворіжіндустрбуд" нарахувало заборгованість з заробітної плати у сумі 23245,40 грн., але підприємство виплатити її, внаслідок відсутності грошових коштів, відмовилося. У зв'язку з чим, позивач просить суд задовольнити його позов в повному обсязі та стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 23245,40 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Разом з позовною заявою позивач подав до суду клопотання про витребування від відповідача офіційно завірених довідок про розмір заборгованості по заробітній платі та про розмір середньої заробітної плати. Ухвалою суду від 16 квітня 2018 року позовну заяву залишено без руху. На виконання вимог вказаної ухвали без руху, 02 травня 2018 року від представника позивача [PERSON] - [PERSON], надійшла уточнена позовна заява в якій позивач просить суд, стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 23245,40 грн. Ухвалою суду від 03 травня 2018 року відкрито провадження по вказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників по справі. Вказану ухвалу суду направлено відповідачу. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, 26 червня 2018 року відповідачем отримано ухвала про відкриття позовного провадження від 03 травня 2018 року та позовна заява з додатками.. Однак, відповідач не скористався правом подати відзив на позовну заяву, відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України, у зв'язку з чим на підставі п. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Виходячи з вищевикладеного, а також положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає можливим судове засідання здійснювати у відсутність учасників справи за наявними у суду матеріалами. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх учасників справи. Перевіривши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що уточнений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини,які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків,встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР№ 2148-VIIIвід 19.10.1973 р., держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Статтею 1Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.115КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Нормами ст.47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством "Криворіжіндустрбуд", що підтверджується копією трудової книжки № [NUMBER] виданої на ім'я [PERSON], а саме відповідно до запису № 8 вказаної трудової книжки. (а.с. 5) Відповідно до наказу № 37к від 23.03.2018 року [PERSON] був звільнений з займаної посади за власним бажанням (а.с.6). Відповідно до розрахункового листа за березень 2018 року, наданого відповідачем на виконання ухвали суду від 03 травня 2018 року, заборгованість по заробітній платі позивачеві (з відрахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору) на день звільнення складала 21128,12 грн. (а.с. 27). За таких обставин суд доходить висновку, що уточнений позов підлягає частковому задоволення, а саме стягненню з відповідача на користь позивача не виплаченої заробітної плати в сумі 21128, 12 грн. На підставі ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Згідно до п. 1. ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704, 80 грн.

Outcome: partial