Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної (немайнової) шкоди у розмірі 10 000 грн. 00 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 20.05.2015 року приблизно о 15 год. на загальношкільних батьківських зборах Вознесенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Вознесенської районної ради Миколаївської області, які проходили в приміщенні Вознесенської ЗОШ в с.Вознесенському по вул.Учительська №1 Вознесенського району Миколаївської області, у присутності вчителів та батьків учнів у кількості більше 62 осіб, відповідачка [PERSON] розповсюдила недостовірну інформацію відносно позивача, директора вищевказаної школи - [PERSON]. Зокрема, [PERSON] стверджувала, що позивач, як директор школи заборонив проводити тренування секції з боксу і отримував кошти за проведення вказаних занять. В результаті розповсюдження вказаної недостовірної інформації, позивач на загальних зборах був вимушений виправдовуватись і зазначити, що в школі спортивних гуртків немає, а тренер може вести секції в спортивному залі школи тільки після укладення договору оренди з відділом освіти і сплачувати орендну плату в бухгалтерію відділу освіти. Після пояснень позивача відповідачка тільки підтвердила недостовірну інформацію, зазначиви, що директор школи бере гроші і "викручується". Враховуючи, що негативна інформація щодо позивача, висловлена відповідачкою має характер наклепу (тобто поширення завідомо неправдивої інформації, що ганьбить іншу особу), то така інформація не є оціночним судженням, а отже, підлягає спростуванню. Така інформація є недостовірною, порушує право позивача на повагу до гідності, честі та ділової репутації. У зв"язку з неправомірним умисним поширенням відповідачкою широкому колу осіб недостовірної негативної інформації відносно позивача, останній знаходиться у стані постійного нервового напруження та стресу. В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали повністю та просили суд визнати недостовірною інформацію відносно [PERSON], поширену [PERSON] на загальноосвітніх батьківських зборах Вознесенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Вознесенської районної ради Миколаївської області, проте, що позивач, як директор школи заборонив проводити тренування секції боксу і отримував кошти за проведення вказаних занять, а також про те, що "Директор школи бере гроші і викручується", та зобов"язати відповідачку спростувати вищевказану інформацію шляхом виступу на загальношкільних батьківських зборах Вознесенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Вознесенської районної ради Миколаївської області. Також просили суд стягнути на користь позивача з відповідачки 10 000 грн. моральної (немайнової) шкоди та понесені позивачем в розмірі 2 082 грн. 91 коп., що складаються з судового збору в розмірі 343 грн. 60 коп., 400 грн. 00 коп. на оформлення нотаріальної довіреності представника позивача до суду та 1 339 грн. 31 коп. - проїздні квитки представника позивача до суду. Відповідач та її представник, позовні вимоги позивача не визнали та просили відмовити у їх задоволенні. Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд прийшов до наступного. Згідно ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст.34 Конституції України. Вказане право закріплено також у ст.10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції є складовою частиною національного законодавства. Відповідно до вимог ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази у відповідності до ст.60 ЦПК України. Згідно ст.297 Цивільного кодексу України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації має право на спростування цієї інформації згідно ст.277 Цивільного кодексу України. Відповідно до роз'яснень наведених у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009р. при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин : а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти : опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Під негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Як вбачається з п.18 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно з положеннями ст. 277 ЦК та ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Крім цього у відповідності п.19 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 Цивільного кодексу України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Статтею 201 Цивільного кодексу України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Судом встановлено, що позивач як доказ поширення відносно нього недостовірної інформації відповідачкою надає витяг з протоколу загальношкільних батьківських зборів Вознесенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 3 від 20.05.2015 року (а.с.6). Проте, ведення цього протоколу під час проведення вищевказаних зборів спростовується показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які стверджують, що секретар присутніми не обирався, протоколювання ходу зборів не здійснювалося. В свою чергу свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердила, що 20.05.2015 року протокол загальношкільних батьківських зборів Вознесенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 3 вона не здійснювала, але записувала на мобільний телефон хід зборів, а потім оформила протокол. Запис загальношкільних батьківських зборів Вознесенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 3 від 20.05.2015 року в мобільному телефоні не зберегла. Те, що вона була обрана 20.05.2015 року секретарем загальношкільних батьківських зборів Вознесенської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 3 суду не підтвердила. У ст.59 ЦПК України, де сформульовано норму про допустимість доказів, поряд із відтворенням положення про те, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими такими засобами (ч.2), на перше місце поставлено правило, згідно з яким суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням установленого законом порядку (ч.1). У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому, виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що правових підстав згідно п. 15,18,19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009р., ст.277 ЦК України, ст.59 ЦПК України для задоволення позову в частині позовних вимог щодо захисту честі, гідності, ділової репутації позивача немає. В силу ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Оскільки в судовому засіданні не знайшло підтвердження, що неправомірними діями відповідача позивачу завдана моральна шкода, то суд вважає, що правових підстав для задоволення позову в частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди немає. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за недоказаністю. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки суд відмовив в задоволенні позову, всі судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed