Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей та дружинив якому зазначила наступне. З 11.12.2004 року позивач, [PERSON] перебуває з відповідачем, [PERSON] у шлюбі. Від шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають з позивачкою. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Крім того, позивач вказує, що спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння, що спричинило втрату почуття любові та поваги одне до одного. Фактично шлюбні відносини між сторонами припинені, вони мешкають окремо. Позивач вважає, що примирення та збереження сім'ї неможливе, просить суд розірвати шлюб між нею і відповідачем, також позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1000 гривень, яка підлягає індексації відповідно до Закону і у розмірі 1/3 частини із усіх видів доходу відповідача, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до повноліття дітей, а також просить стягнути аліменти на її утримання у розмірі 500 гривень починаючи з дня подачі позову, сплачений судовий збір у розмірі 551,20 гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 2000 гривень. В судове засідання позивач не з'явилася, надала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності без проведення фіксації судового процесу, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити їх в повному обсязі. В судове засідання відповідач не з'явився, надав суду письмові заперечення проти позову, в яких позовні вимоги [PERSON] визнає частково, не заперечує проти розірвання шлюбу, в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей не заперечує проти стягнення аліментів у частці від його заробітку (доходу). В іншій частині позовних вимог просить відмовити, а також просить розглянути справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. У відповідності зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Судом встановлено що з 11.12.2004 року позивач, [PERSON] перебуває з відповідачем, [PERSON] у шлюбі, який було зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Веселівського районного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №52. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Батьками дітей є [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлено одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їх дітей. Спільне життя між сторонами не склалося через різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння, що спричинило втрату почуття любові та поваги одне до одного. Фактично шлюбні відносини між сторонами припинені. Неповнолітні діти проживають з матір'ю. Примирення та збереження сім'ї неможливе, у зв'язку з чим суд вважає необхідним розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] Згідно ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. На підставі ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дітей і платника аліментів, наявність у останнього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 Сімейного кодексу України. Статтею 184 СК України передбачено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Таким чином, враховуючи вищевикладене, виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дитини, суд приходить до висновку, що аліменти на утримання дитини мають бути присуджені у частці. У зв'язку з викладеним, враховуючи, що батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів доходів щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття. Згідно ч.ч.2,4 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Згідно до копії свідоцтв про народження дітей на момент розгляду позову наймолодшій дитині [PERSON] виповнилося три роки, а отже у задоволенні позовної вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку слід відмовити. Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Пунктом 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України визначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. За правилами ч. 2 ст. 56 ЦПК України особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається до участі у справі ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Згідно зі ст. ст. 84, 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України „Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов"язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 „Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, відповідно до яких в цивільних справах граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою сторін, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Разом з тим склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Згідно роз'яснень у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 „Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а її у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов"язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до п. 3.1. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, квитанція до касового прибуткового ордеру є належним документальним підтвердженням факту внесення грошових коштів у касу адвоката та сплати суми гонорару. Однак матеріали справи не містять належного банківського документу, оформленого у встановленому порядку, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов"язаних із наданням правової допомоги адвокатом, а надано лише копію квитанції від 05.11.2016 року , окрім іншого в справі відсутній і розрахунок таких витрат. Крім того, відповідно до ч.2 ст.56 ЦПК України адвокат не був допущений до участі в розгляді справи, як особа, яка надає правову допомогу ухвалою суду. У зв'язку з викладеним суд вважає, що відсутні належні докази на підтвердження вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу, а тому в цій частині вимог необхідно відмовити. Крім того, на підставі ч.ч.1, 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача, [PERSON] підлягають стягненню судовий збір в дохід держави у розмірі 551,20 гривень та на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 551,20 гривень.

Outcome: partial