Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] 16.04.2019 звернулись до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що вони являються наймачами квартири [ADDRESS] . Позивачі вказують, що в цій квартирі (кімнаті сімейного гуртожитку) також проживає малолітня дочка [PERSON] , [INFO] та проживав вітчим [PERSON] . Позивачі зазначають, що [PERSON] мешкає в зазначеній квартирі з 2008 року, квартира не приватизована, кімната одна. В квартирі прописано 4 особи, житлові умови задовільні, але на даний момент відповідач не проживає в даній кімнаті, зі слів мешканців виїхав на постійне місце проживання до Росії. Позивачі вважають відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщення, так як він майже три роки не проживає в зазначеній квартирі. Будь-яких домовленостей між ними не існує, відповідач не являється членом їх сім`ї чи близьким родичем, за комунальні послуги не сплачує, через що виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, а лише нараховуються, чим об`єктивно порушуються їх права. В своє чергу позивачі вважають, що відповідач, який не проживає у вказаній квартирі втратив право на користування нею внаслідок його відсутності без поважних причин понад один рік. У зв`язку з наведеним, посилаючись на ст.ст. 317, 319, 346, 391, 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позивачі просять визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, сімейним гуртожитком, а саме: квартирою (кімнатою) [ADDRESS] із зняттям відповідача з реєстраційного обліку; судові витрати зі сплати судового збору покласти на відповідача. Ухвалою суду від 22.04.2019 в даній справі відкрито провадження, визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено проведення судового засідання для розгляду справи по суті. 02 липня 2019 року ухвалою суду за ініціативою суду до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено Побузьку селищну раду Голованівського району Кіровоградської області. Ухвалою суду від 02.12.2019 за клопотанням представника позивача [PERSON] [PERSON] визначено розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 27.12.2019 представник позивача [PERSON] подала до суду заяву від позивачів про зміну підстав позову, яку ухвалою суду від 27.12.2019 прийнято до розгляду. В заяві про зміну підстав позову, позивачі, посилаючись на ст.ст. 71, 72, 106 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР), просять задовольнити позовні вимоги. 21.02.2020 проведено підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачі та представник позивача [PERSON] [PERSON] в судове засідання не з`явились. Представник позивача Осієвська І.В. подала до суду заяву про проведення судового засіданні у її відсутність та відсутність позивача [PERSON] (а.с. 132-134). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), що підтверджується відміткою від 03.03.2020 на конверті про невручення рекомендованого листа з причин "за закінченням терміну зберігання", який направлявся з судовою повісткою за зареєстрованим місцем проживання відповідача (а.с. 128), заяви про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи або відзив до суду не подавав. Представник третьої особи Побузької селищної ради Голованівського району Кіровоградської області в судове засідання не з`явився, від голови селищної ради Слободянюк С. до суду надійшла заява про проведення судового засіданні без участі представника селищної ради. Зазначив, що проти задоволення позовної заяви не заперечує (а.с. 131). За відсутності заперечень позивачів про ухвалення заочного рішення, враховуючи належне повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, який не з`явився в судове засідання не повідомивши про причини неявки та не подав до суду відзив, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ч. 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: припинення правовідношення (частина 2 статті 16 ЦК України). В силу частин 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідачу та членам сім`ї в складі трьох чоловік, виділено кімнату №175 в сімейному гуртожитку по [ADDRESS] , житловою площею 18 м.кв. в смт. Побузьке Голованівського району Кіровоградської області, що підтверджується копією виписки з рішення виконавчого комітету Побузької селищної ради Голованівського району Кіровоградської області №4 від 29.01.2009 (а.с. 24). Відповідно довідки Побузької селищної ради Голованівського району Кіровоградської області від 07.06.2018 за №1641, позивач [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] та до складу її сім`ї входять дочка [PERSON] , матір [PERSON] та вітчим [PERSON] , який зареєстрований за зазначеною адресою, однак фактично за зареєстрованим місцем проживання не проживає (а.с. 19). Згідно копій актів обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї [PERSON] від 03.02.2016 та копії акту обстеження на факт проживання від 03.10.2017, складених в складі сільського голови Слободянюка С.П., депутата Кінащука М.І. та сусідів [PERSON] і [PERSON] в кв. [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Також зареєстрований за зазначеною адресою [PERSON] , однак в даній квартирі не проживає з 2015 року, зі слів сусідів виїхав на постійне місце проживання до Росії (а.с 20-22). Як вбачається з копії договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та присадибних територій №108 від 10.10.2017 та копії додаткової угоди до договору про надання послуг з утримання будинків і споруд при будинкових територій, такі договори укладені між КП «Аква-Сервіс-7» та [PERSON] , якій нараховуються кошти за надані комунальні послуги по [ADDRESS] (а.с. 16-18). Відповідно довідки ТОВ «Жил.Сервіс» №855 від 02.04.2019, заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території у [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , відсутня (а.с. 23). Згідно листів Побузької селищної ради Голованівського району Кіровоградської області №02-19/1370 від 12.08.2019 та №02-19/1252/1 від 15.08.2019, позивачу [PERSON] надано роз`яснення, про те, що відповідно до ст. 106 ЖК Української РСР зміна договору найму житлового приміщення внаслідок визнання наймачем іншого члена сім`ї проводиться за згодою наймача та інших членів сім`ї. Оскільки згода наймача [PERSON] відсутня, їй рекомендовано звернутись до суду про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки (а.с. 64-66). Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 395 ЦК України визначено, що речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Статтею 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Згідно із ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Відповідно до ст. 399 ЦК України право володіння припиняється у разі: 1) відмови володільця від володіння майном; 2) витребування майна від володільця власником майна або іншою особою; 3) знищення майна. Право володіння припиняється також в інших випадках, встановлених законом. За частино першою ст. 61 ЖК Української РСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Нормами ст. 64 ЖК Української РСР визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК Української РСР). Згідно з частиною 1 і 2 ст. 71, ст. 72 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до частин 1, 2 с.т 106 ЖК Української РСР, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання регулюються спеціальним нормативно-правовим актом, а саме: Законом України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за нормами ст. 7 якого, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом встановлено, що відповідач у житловій квартирі [ADDRESS] , право на проживання в якій було надано виконавчим комітетом Побузької селищної ради, більше чотирьох років (з вересня 2015 року) не проживає, про причини відсутності за місцем реєстрації понад шість місяців суду не повідомив, а тому суд приходить до висновку про відсутність таких причин. У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку про задоволення позову, оскільки відповідач втратив право користування житловою квартирою, яка була надана йому в користування та добровільно не здійснює дії щодо зняття з реєстрації свого місця проживання, тоді як позивачам, як членам сім`ї наймача квартири, Побузькою селищною радою відмовлено у визнанні їх наймачами, що обмежує їх право у розпорядженні наданою їм в користування квартирою як членам сім`ї наймача. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з наданих позивачами квитанцій ПАТ "Державний ощадний банк України" №38 та №39 від 08.04.2019 (а.с. 1-2), останні за подання даного позову до суду в рівних частинах сплатили судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп., виходячи з розміру, встановленого підпунктом 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", що підлягає відшкодуванню відповідачем. Підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору судом не встановлено. Підстави для допущення до негайного виконання судового рішення та для скасування заходів забезпечення позову відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: approved