Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача. У позові зазначає , що рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 06.07.2015 р. ( справа № 188/653/15-ц , провадження № 2/188/379/2015 ) був задоволений її позов до Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , що належав її батькові [PERSON] , який помер [INFO] 23.07.2015 р. державним реєстратором Реєстраційної служби Петропавлівського районного управління юстиції Дніпропетровської області Руденок ОЮ.П. була здійснена державна реєстрація права власності речових прав на нерухоме майно , реєстраційний номер вказаного об"єкта нерухомого майна 691500412238 . Однак , на вказане рішення була принесена апеляційна скарга зовсім стороньою особо [PERSON] , в якій вона просила вказане рішення скасувати та постановити нове рішення , яким відмовити їй в задоволенні її позовних вимог . Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.10.2015 р. апеляційна скарга [PERSON] була задоволена , рішення суду першої інстанції скасовано і їй було відмовлено в задоволенні позовних вимог. Вона ( позивач ) не погодилася з таким рішенням і звернулася з касаційною скаргою до ВССУ . Ухвалою колегії суддів ВССУ від 27.01.2016 р. вказане рішення апеляційного суду було скасовано і справа була передана на новий судовий розгляд . 28.04.2016 р. апеляційний суд Дніпропетровської області відхилив апеляційну скаргу відповідачки та залишив рішення суду першої інстанції від 06.07.2015 р. , яким за нею було визнано право власності на вказане нерухоме майно . Але , відповідач не стала чекати вказаного рішення апеляційного суду . 28.01.2016 р. , тобто на наступний день , після того як ВССУ скасував рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.10.2015 р. , яким була задоволена апеляція відповідачки , вона звернулася до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області з позов про визнання за нею права власності на нерухоме майно ( справа № 188/91/16-ц , провадження 2/188/153/2016 ) , яким просила визнати за нею право власності на те саме нерухоме майно , а саме на 1/2 частину житлового будинку № 106 з господарськими спорудами по [ADDRESS] на яке за нею ( позивачем ) вже було визнано право власності рішенням того ж суду від 06.07.2015 р. . Однак , замість неї вона ( відповідач ) в якості відповідача вказала зовсім сторонню особу - [PERSON] 08.04.2016 р. її позов був задоволений і за нею ( відповідачем ) було визнано право власності на її ( позивача ) частину вказаного житлового будинку по набувальній давності на підставі ст. 334 ЦК України . Дізнавшись про вказане рішення Петропавлівського районного суду від 08.04.2016 р. , вона звернулася з апеляційною скаргою на нього . 26.07.2016 р. колегія суддів апеляційного суду Дніпропетровської області скасувала рішення суду , яким за відповідачкою було визнано право власності на її частину вказаного житлового будинку з надвірними спорудами . Відповідачка [PERSON] була повідомлена про день та час розгляду її апеляційної скарги і зрозуміла , що рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 08.04.2016 р. буде скасоване внаслідок того , що вона ввела суд першої інстанції в оману відносно фактичних обставин справи . Після чого вона вирішила ввести в оману державного нотаріуса Мирну А.М. , здійснити незаконне відчуження належної їй частини житлового будинку , переоформити вказане нерухоме майно договором дарування на свого чоловіка [PERSON] , другого відповідача по справі. Вона приховала від нотаріуса ту обставину , що вказана частина будинку знаходиться у судовому спорі . 21.07.2016 р. між [PERSON] та її чоловіком [PERSON] був укладений договір дарування належної їй на праві власності 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] , який був посвідчений державним нотаріусом Петропавлівської державної нотаріальної контори на підставі рішення суду першої інстанції від 08.04.2016 р. , яке на той час знаходилося на розгляді в апеляційному суду Дніпропетровської області. 26.07.2016 р. , в той самий день , коли апеляційний суд Дніпропетровської області скасував рішення суду від 08.04.2016 р. і постановив нове рішення про відмову відповідачки в визнанні за нею права власності на нерухоме майно , на яке за нею вже було раніше визнано право власності на внесено в Державний реєстр нерухоме майно , державний нотаріус здійснила державну реєстрацію право власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно на той самий об"єкти нерухомого майна з тим самим реєстраційним номером 691500412238 на ім"я [PERSON] , чоловіка відповідачки на підставі договору дарування від 21.07.2016 р. , який був укладений на підставі рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 08.04.2016 р. , скасованого апеляційним судом. Вказана обставина стала можливою внаслідок того , що відповіда ввела в оману спочатку суд першої інстанції , а потім нотаріуса , приховавши від неї те обставину , що на рішення суду першої інстанції від 08.04.2015 р. подана апеляція , справа знаходиться у провадженні апеляційного суду Дніпропетровської області і 26.07.2016 р. призначено розгляд справи. Позивач вважає , що якщо б державний нотаріус знала про вказані обставини , вона відмовила б відповідачам у нотаріальному посвідчені договору дарування спірної нерухомості і тим паче не здійснила б державну реєстрацію права власності на на ім"я чоловіка відповідачки у день розгляду апеляційним судом спору відносно вказаного об"єкта нерухомості. Відповідачка вже тричі намагалася заволодіти її нерухомим майно : - спочатку на підставі розписки , відповідно до якої вона нібито купила нележну їй частину житлового будинку , яку вона успадкувала після смерті свого батька , зовсім у сторонньої особи у [PERSON] ; - потім на підставі вказаного вище рішення суду за набувальною давністью . А коли її вказані дії не надали очікуємого результату відповідачка вирішила переоформити вказану нерухомість на свого чоловіка договором дарування , поки рішення , за яким суд першої інстанції незаконно визнав за нею право власності на її нерухомість , не скасовано апеляційним судом . Після того , 26.07.2016 р. колегія суддів Апеляційного суду Дніпропетровської області скасувала незаконне рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 08.04.2016 р. та постановила нове рішення про відмову [PERSON] у задоволенні її позовних вимог про визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною давністю , вона звернулася до Реєстраційної служби Петропавлівського району Дніпропетровської області для вирішення питання про скасування державної реєстрації права власності її нерухомого майна на ім"я відповідача [PERSON] та про поновлення державної реєстрації права власності на свої ім"я на тій підставі , що скасоване рішення суду , на підставі якого був укладений договір дарування . Однак , їй було відмовлено у задоволенні її клопотання внаслідок того , що є договір дарування , який до сих пір не визнаний судом недійсним. Просить суд : 1. Визнати недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] від 21.07.2016 р. , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Мирною Анною Миколаївною , державним нотаріусом Петропавлівської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області. 2. Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 15580872 , реєстраційний номер об"єкту нерухомого майна - 691500412238 , проведену на підставі спірного договору дарування 1/2 частки вказаного нерухомого майна від 21.07.2016 р. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги , дала пояснення щодо фактичних обставин справи і дані пояснення є аналогічними до вищезазначеного . Просить суд позов задоволити у повному обсязі . . Відповідачі у судове засідання не з'явилися. Про причину неявки суду не повідомили. Заяви про розгляд справи у їхню відсутність до суду не надходило. Крім того, раніше були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Дана обставина підтверджується письмовими запереченнями відповідача-1 , наданими суду 12.12.2016 р. Третя особа просить суд винести рішення на власний розсуд. Суд вирішив розглянути справу за відсутності відповідачів та винести заочне рішення по справі, на підставі ст. 224 ЦК України. Суд, вислухавши позивача та вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦП України . Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Судом встановлено , що рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 06.07.2015 р. ( справа № 188/653/15-ц , провадження № 2/188/379/2015 ) був задоволений позов [PERSON] , тобто позивача по справі до Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , що належав її батькові [PERSON] , який помер [INFO] Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.10.2015 р. апеляційна скарга [PERSON] була задоволена , рішення суду першої інстанції скасовано і їй було відмовлено в задоволенні позовних вимог. запис про право власності : 15580872 , державний реєстратор Мирна Анна Миколаївна , як державний нотаріус Петропавлівської державної нотаріальної контори 21.07.2016 р. посвідчила договір дару Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах ВССУ від 27.01.2016 р. вказане рішення апеляційного суду було скасовано і справа була передана на новий судовий розгляд . Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 06.07.2015 р. залишено без змін. В свою чергу 08.04.2016 р. рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно було задоволено. За [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами , розташованого за адресою - [ADDRESS] Позивач [PERSON] вказане рішення оскаржила до суду апеляційної інстанції . 26.07.2016 р. колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу [PERSON] задовольнив. Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 08.04.2016 р. було скасоване та в позові [PERSON] у задоволенні її позовних вимог до [PERSON] , Петропавлівської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено . З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме та Реєстру прав власності на нерухоме майно , Державного реєстру Іпотек , Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо об"єкта нерухомого майна вбачається , що за реєстраційним номером 691500412238 зроблено вання ( серія та номер 377 ) і на підставі даного договору [PERSON] набув права власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою - [ADDRESS] Згідно договору дарування житлового будинку посвідченого 21.072015 р. державним нотаріусом Петропавлівської державної нотаріальної контори зазначається , що [PERSON] ( дарувальник ) подарувала [PERSON] (обдаровуваний ) 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] Дана частка житлового будинку належить " Дарувальнику " , тобто відповідачу -1 на підставі рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 08.04.2016 р. № 188/91/16-ц та зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.06.2016 р. , номер запису про право власності : 144749925 , реєстраційний номер об"єкта нерухомого майн : 691500412238. В п. 6 даного оспорюваного договору зазначається , що " Дарувальник" свідчить , що відчужувана 1/ 2 частина житлового будинку до цього часу нікому іншому не продана , не подарована , не заставлена , , під забороною ( арештом ) не перебуває , не передана як внесок до статутного фонду юридичної особи , не є предметом спадкового договору , судового спору щодо нього , а також прав третіх осіб , як в межах та і за межами України , не має. Таким чином , предметом заявленого позову є визнання недійсним договору дарування від 21.07.2016 р. 1/2 частини спірного житлового будинку вчинений [PERSON] на користь [PERSON] Суд вважає , що правовідносини, що виникли між сторонами, законодавчо врегульовані приписами ст. 203 , 204 , 215 , 626 та 638 ЦК України та п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Згідно з презумпцією правомірності правочину, встановленою ст. 204 ЦК України , правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини). Цивільним кодексом України визначений вичерпний перелік умов, за яких правочин може вважатися недійсним. Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Кодексу. Зокрема, згідно із ч. 1-3, 5, 6 зазначеної статті ЦК встановлено наступні загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Судом встановлено, що форма і зміст оспорюваного договору укладеного між відповідачами формально повністю відповідають вимогам чинного законодавства України щодо зазначення усіх істотних умов договору, що вимагаються законодавством при укладенні даного виду договорів. Крім того, нотаріус, при посвідченні угоди, відповідно до глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, встановила волевиявлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину, їх однакове розуміння значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. В той же час , відповідач-1 при укладені оспорюваного договору не повідомила нотаріуса про ту суттєво важливу обставину , що відчужувана 1/2 частина житлового будинку є предметом судового спору щодо нього. З матеріалів справи вбачається , що оспорюваний договір дарування було укладено та посвідчено 21.07.2016 р. , в той час , як в Апеляційному суді Дніпропетровської області на даний час знаходилася на розгляді апеляційна скарга [PERSON] на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 08.04.2016 р. ( провадження № 22-ц/774/5658/16 ) . Відповідно до ст. 298 ЦПК України апеляційний суд не пізніше дня після постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду надсилає копії апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів особам , які беруть участь у справі , і встановлює строк протягом якого можуть бути подані ними заперечення на апеляційну скаргу. Тобто , на вказаний період часу відповідач-1 знала про наявність апеляційної скарги на рішення Петропавлівського районного суду від 08.04.2016 р. і була повідомлена належним чином про день та місце слухання справи в Апеляційному суду Дніпропетровської області , тобто 26.07.2016 р. І про дану обставину не повідомила нотаріуса . Крім того , відповідач -1 знала та повинна була знати про те , що рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 06.07.2015 р. за позовом [PERSON] до Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області про визнання права власності на спадкове майно , після оскарження , набрало законної сили. Адже , даним рішенням за [PERSON] було визнано право , як за спадкоємцем за законом першої черги право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку . Враховуючи зазначене , суд вважає , що відповідач-1 в даній конкретній ситуації діяла з порушенням вимог ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України , що і було покладено судом , як на підставу у визнання оспорюваного договору недійсним. В зв'язку з визнанням вказаного договору дарування недійсними , суд вважає за необхідне і задоволити вимогу позивача про скасування державної реєстрації права власності відповідача-2 на 1/2 частину спірного житлового будинку. У відповідності зі ст. ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на сплату судового збору . На підставі викладеного ,

Outcome: approved