Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом. Просила визнати недійсними протокол №14/781/12/А-1 від 15 лютого 2013 року про проведення прилюдних торгів та прилюдні торги з реалізації квартири [ADDRESS]. При цьому посилалася на те, що зазначена квартира є спільним майном подружжя. Зокрема, квартира придбана у 2002 році в період перебування в шлюбі з [PERSON] Проте, про відчуження належного їй нерухомого майна вона не була повідомлена. Крім того вважала, що при продажу квартири порушені права неповнолітньої дитини, яка була зареєстрована в ній. Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 15 червня 2015 року [PERSON] відмовлено в позові до Приватного підприємства „Спеціалізоване підприємство „Юстиція", Богунського відділу Державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції, [PERSON], треті особи [PERSON] та орган опіки і піклування Житомирської міської ради, про визнання протоколу про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна та торгів недійсними. У поданій апеляційній скарзі [PERSON] порушує питання про скасування зазначеного рішення з ухваленням нового - про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що з 18 вересня 1999 року до 9 квітня 2009 року [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с.9-11). Під час шлюбу за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 2 липня 2002 року була придбана квартира [ADDRESS] (а.с.7-8). У серпні 2010 року державним виконавцем Богунського ВДВС Житомирського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Богунського райсуду м.Житомира про стягнення в солідарному порядку з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь кредитної спілки „Оберіг" заборгованості за кредитним договором в сумі 21220 грн.30 коп.(а.с.142,143). На виконання зазначеного судового рішення 18 червня 2011 року державним виконавцем було описано та арештовано зазначену вище квартиру (ас.148-149). Відповідно до договору, укладеного Богунським ВДВС Житомирського міського управління юстиції та ПП „Спеціалізоване підприємство „Юстиція" від 21 листопада 2012 року, останнє з прилюдних торгів, що відбулися 15 лютого 2013 року, здійснило продаж спірної квартири відповідачці [PERSON] за 135700 грн. (а.с.49,50,83). В подальшому [PERSON] за договором купівлі-продажу від 14 травня 2013 року провела відчуження цієї ж квартири на користь третьої особи [PERSON] (а.с.19-20). Вирішуючи порушений позивачкою спір та відмовляючи останній в задоволенні позову про визнання недійсними прилюдних торгів, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на належну [PERSON] частину квартири не було зареєстроване в установленому законом порядку, а відтак, не було порушено. Крім того, суд вважав, що права неповнолітньої дитини також не порушені. Проте, погодитися з такими висновками суду неможливо, зважаючи на наступне. Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - переможця прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином. Оскільки відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до договорів купівлі-продажу, такий договір може визнаватись недійсним на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину (ст.ст.203,215 ЦК України)(правовий висновок Верховного Суду України у справі №6-116цс12 від 24.10.2012 року). В силу положень ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК однією з підстав недійсності правочину є невідповідність його змісту цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. В даному випадку підставою для відмови в позові суд першої інстанції вважав, що моментом набуття позивачкою права спільної власності на спірну квартиру є державна реєстрація цього права відповідно до рішення суду від 19 березня 2009 року (а.с.9). Проте, такий висновок є помилковим, оскільки суд неправильно застосував до спірних правовідносин матеріальний закон, який їх регулює. Так, спірна квартира придбана у 2002 році, в період перебування позивачки в шлюбі з [PERSON] - покупцем за договором купівлі-продажу. Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС, який діяв на час набуття права на квартиру, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В даному випадку право власності на спірну квартиру зареєстровано в БТІ згідно з реєстраційним написом на договорі ще у 2002 році (а.с.8). Власником квартири зазначений [PERSON] Разом з тим, сам по собі факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім"я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно і в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. За таких обставин, відчуження належної позивачці частки в квартирі на публічних торгах без її згоди порушує її право як співвласника цього майна на вільне користування і розпорядження ним. Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 1 липня 2015 року у справі за №6-39цс15 зробив висновок, що відповідно до ч.4 ст.12 ЗУ „Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. При цьому свої висновки Верховний Суд обгрунтовував положеннями ст.29 ЦК, згідно з якими місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них. Тому, за умови встановлення місця проживання батьків або одного з них, місце проживання дитини презюмується за місцем їх проживання. Тобто, право користування неповнолітньої дитини квартирою є похідним від наявності такого права у її батьків. В даному випадку, з матеріалів справи вбачається, що колишнє подружжя [PERSON] має спільну дитину - доньку [PERSON], [INFO] (а.с.19). Відповідно до довідки КП ВЖРЕП №8 від 10 січня 2013 року, що була в розпорядженні відповідачів на час проведення оспорюваних прилюдних торгів, в квартирі [ADDRESS] були зареєстровані та проживали [PERSON], його колишня дружина [PERSON] та донька [PERSON], 2003 року народження (а.с.182 - зворотній бік). Отже, існування у батьків дитини права власності і користування спірною квартирою не викликає сумніву. За наведених обставин, суд першої інстанції помилково вважав, що відчуженням квартири без згоди органу опіки і піклування, не порушені права останньої. У зв"язку з наведеним апеляційний суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог позивачки щодо визнання недійсними оспорюваних прилюдних торгів та складеного за результатами їх проведення протоколу. Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про задоволення позову. Згідно зі ст.88 ЦПК слід покласти на відповідачів обов"язок відшкодувати позивачці понесені нею судові витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного і

Outcome: approved