Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

У березні 2017 року позивачка [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, свої вимоги мотивувавши тим, що 16 жовтня 2009 року між, [PERSON] ( дошлюбне прізвище - [PERSON] ), та [PERSON], , було укладено шлюб. Шлюб зареєстровано Лівобережним відділом реєстрації шлюбів міста Києва з Державним центром розвитку сім'ї, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис № 2327. Вказане підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] від 16 жовтня 2009 року. [INFO] народилася донька [PERSON]. Протягом тривалого часу сім'я була дружня і жила в повній злагоді та благополуччі. В квітні 2016 року позивач довідалась про наявність у чоловіка стосунків з іншою жінкою. З цього приводу між сторонами виникала сварка. Проте, в інтересах дитини, позивач надала чоловіку час, для того щоб він розібрався у власних почуттях та вирішив: чи важлива для нього сім'я та чи важливо для нього, щоб його дитина, зростала у повній сім'ї разом з батьком та матір'ю. Але, станом на дату подання позовної заяви ні чого не змінилося - чоловік продовжує зраджувати позивачці. А відтак, вона зрозуміла, що взаєморозуміння між ними в поглядах на шлюб, сім'ю та взаємні права та обов'язки подружжя відсутні. Причиною фактичного припинення сімейних стосунків стало негативне ставлення чоловіка до позивачки і зневаження її, як дружини. Подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе і суперечитиме як моїм інтересам так і інтересам дитини, оскільки шлюб існує формально. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме підтримує позовні вимоги щодо розірвання шлюбу, а аліменти просив стягнути в розмірі 1 / 8 від доходу, мотивуючи тим, що на його утриманні є син [PERSON] 2004 року народження , якому сплачує аліменти у твердій грошовій сумі розмірі 700 гривень, а також непрацездатні батьки- інваліди, які отримують пенсію.При цьому повідомивши суду, що його дохід в середньому на місяць становить 12 000 гривень, інколи з надбавками та преміями. Представник відповідача [PERSON], що діє на підставі угоди про надання правової допомоги від 18 травня 2017 року , адвокат [PERSON] підтримала письмові заперечення та позицію свого довірителя. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 16 жовтня 2009 року між, [PERSON] ( дошлюбне прізвище - [PERSON] ), та [PERSON], було укладено шлюб. Шлюб зареєстровано Лівобережним відділом реєстрації шлюбів міста Києва з Державним центром розвитку сім'ї, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис № 2327. Вказане підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] від 16 жовтня 2009 року, [INFO] народилася донька [PERSON] ( копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , від 26 січня 2012 року ) . Як слідує із матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, сім"я сторін існує лише формально, між сторонами склалися ненормальні взаємовідносини, домашнє господарство ведуть окремо, проживають окремо. Наміру на примирення не мають, вважають, що збереження сім"ї неможливе. Виходячи з положень ч. 1 ст. 111 СК України судом вживаються заходи щодо примирення подружжя у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення у строку на примирення у відповідності п. 1 ст. 201 ЦПК України. Відповідно до вимог п. 10 Постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя ", згідно якої проголошена Конституцією України охорона сім'ї шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Від призначення судом строку на примирення сторони відмовилися, вказавши про те, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально, а тому вони свідомо та виважено прийняли рішення про розірвання шлюбу. Суд вважає, що позивачка довела дійсність та незмінність волевиявлення про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного із них. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Проте судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні. Судом встановлено, що сім'я розпалась остаточно із-за непорозумінь, психологічної несумісності сторін, небажання відновити сімейні відносини, а тому подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу є недоцільним та суперечить їх інтересам, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. ст. 180, 181, 183, 184, 199 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення повноліття. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини ( ч. 2 ст. 141 СК України). Згідно ст. 181 СК України , кошти на утримання неповнолітніх дітей з їх батьків стягуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі. Таким чином, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, оскільки відповідач являється батьком неповнолітньої дитини, доньки [PERSON] [INFO], та з врахуванням доводів сторін у судовому засіданні та наданих доказів як в обгрунтування своїх вимог та заперечень, суд приходить до висновку, що вимоги і в цій частині підлягають задоволенню щодо стягнення аліментів з відповідача в розмірі 1/4 всіх видів його доходу, щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із дня пред'явлення цього позову і до повноліття дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 8 Закону України " Про охорону дитинства ", кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Крім того, утримання дітей, надання їм матеріальної допомоги є природним обов"язком батьків, що випливає зі змісту положення ст. 180 СК України, яке зобов"язує батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Статтею 18 Конвенції про захист прав дитини передбачено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, аніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Твердження відповідача та його представника, що на його утриманні є його непрацездатні батьки та неповнолітній син, а тому просив зменшити розмір аліментів до 1/8 частини , судом не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки батьки- пенсіонери і кожний із них отримує пенсію, а на утримання неповнолітнього сина надає допомогу у розмірі 700 гривень, проте, як вбачається із пояснень самого відповідача він щомісячно на утримання доньки надавав по 5000 гривень, а останні місяці по 2500 гривень, що відповідає 1/4 частині його заробітної плати. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також підлягає стягненню і судовий збір з відповідача у відповідності з ст. 88 ЦПК України при задоволенні позовних вимог.

Outcome: approved